Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag älskar fiolen.
Det jobbigaste i mitt liv är min familjs hälsa.
Alla är jämt sjuka.
Som att: "Vi måste åka till sjukhuset med dem."
Som att: "Vänta, jag ska höra dig spela senare.
Jag ska bara skaffa medicin åt dem."
Jag kan förstå det, jag säger bara "okej".
Som att…
"Då spelar jag väl för mig själv."
Om jag inte hade fiolen från skolan,
skulle jag nog… Jag vet inte vad jag skulle göra.
Prata inte ens om det.
Los Angeles är huvudstaden för inspelningar i världen.
Skoldistriktet erbjuder gratis reparation av musikinstrument för studenter,
ett av de sista som gör det.
I hjärtat av staden
reparerar en krympande skara Los Angelesbor 80 000 studenters instrument,
alltsedan 1959.
Låt se.
Det finns fyra avdelningar.
Reparation av bleckblåsinstrument, stränginstrument,
träblåsinstrument
och pianoverkstad.
För stränginstrumenten…
Vissa noteringar är som läkarjournaler…
"Fiol, avbruten stämskruv.
Laga den, tack."
Så här måste stämskruven ersättas,
en ny sätts dit.
DANA stränginstrument
…strängad
och instrumentet återlämnas till studenten.
När trä går sönder sker det på olika sätt.
Om man har en spricka surrar det om instrumentet.
Det kan vara frustrerande.
Det är svårt att hitta det där sista lilla surrandet i cellon.
Man hittar det och säger: "Bra, det är borta."
Det är tufft att vara barn.
Några kommer från hem med kärlek och stöd.
Andra kommer från svår dysfunktionalitet.
De känslomässiga skadorna
och de mentala skadorna är svårare.
Man kan inte laga det med lim.
Det tar tid.
Och det kräver omsorg.
När jag var 27 eller så, höll jag på att komma ut.
Det var 1975.
Det var andra tider då.
Att vara gay var inte accepterat.
STOPPA ATTACKERNA MOT LESBISKA & GAY
Folk misshandlades på gatorna.
Folk blev slagna och dödade.
Från 13 år och framåt försökte jag förneka det.
Jag försökte växa ur det.
Jag försökte utvecklas bort från det, men det gick inte.
Jag trodde jag var trasig.
Surret i cellon.
Antingen bli olycklig och försöka vara nåt annat än jag var,
eller vara mig själv och bli mobbad, förlöjligad, slagen.
Eller bara ta livet av mig.
Jag hamnade i en kris.
Min mor och far var båda musiker.
Min mamma lärde mig att musik är som att simma.
Rytmen, att vara i nuet konstant,
om man slutar finns ingen musik.
Vad du än gör, sluta inte.
Fortsätt.
Hur illa det än låter, bara fortsätt.
Sluta inte. Ge inte upp.
Var envis.
Just det.
Jag bestämde mig inte. Jag insåg att jag måste acceptera det.
Jag var inte trasig.
Jag behövde inte lagas.
Jag beslöt mig att omfamna det.
Jag mötte min make. Vi blev pappor.
Vi har varit ett par i nästan 23 år nu.
Jag är kvar.
Jag lever.
Fri att vara vänlig, älskande, autentisk.
Så…
Det är inte lätt att vara barn.
Vi försöker att åtminstone göra…
spelandet av instrumentet så bra som möjligt.
Om du sagt till mig för fem år sen att…
jag skulle spela sousafon,
hade jag sagt: "Jäklar."
"Jag tror att du ljuger, så är det inte."
"Jag kan inte spela nåt."
Jag skulle inte kunnat ha ett så dyrt instrument i den åldern.
I min familj, i vårt grannskap, hade vi inte råd med sånt.
Jag brukade be min mamma och pappa att köpa en åt mig.
De sa alltid samma sak.
Vilket betyder "antingen en tuba eller du" i huset.
Jag sa bara: "Jaha…
det går nog inte."
Som tur var hade jag en sousafon hemma från skolan.
Jag var 13 eller 14.
Det är känslosamt, för när man tänker på det,
nu är jag 18 och har gått ut high school.
Jag ska till college. Just börja mitt liv
och jag ska försöka göra karriär inom musiken,
försörja mig på min passion.
Utan tubor och sousafoner i skolan…
Man vet inte.
Till exempel, "Bleckblåsavdelningen, eufonium.
Läcka. Löd ihop och laga.
Gör en ultraljudstvätt.
Den här behöver öm omvårdnad."
PATY bleckblås
Jag undrar ofta
vilka små händer som har hållit i instrumentet före mig.
Jag har en stor burk.
Jag kallar den skattburken.
Där finns alla grejer som jag har hittat inuti instrumenten.
Batterier, spelkulor, godis.
Pennor, suddgummin.
Den här lilla leksaken.
Den är så liten och den är hårig.
Det är som hemlig kommunikation mellan barnet och mig.
Vad kunde instrumentet berätta
om det kunde tala?
Min berättelse är ett stort äventyr.
Ett stort och skrämmande äventyr.
Jag föddes i Mexiko i staden Morelia.
Min mamma brukade säga till oss: "Ni kan göra vad ni vill med ert liv.
Ni är smarta. Ni är starka.
Slåss för det ni vill göra."
Jag har lockats av den amerikanska drömmen sen jag var barn.
Så jag ville åka till USA.
När man bestämt sig för nåt, så gör man det.
Vi reste hela natten.
Att se de där byggnaderna lysas upp…
jag tappade hakan.
Jag tänkte: "Det är till och med bättre än jag föreställde mig."
Jag var ensam mor med två små barn.
Min dotter var tre, min son var sex.
Man måste försöka klara det.
Jag började jobba i en musikaffär i Thousand Oaks.
REPARATIONER UTHYRNING
Ägaren sa: "Jag ger dig chansen i en vecka.
En vecka."
Jag dammsög fodralen
och förberedde instrumenten så att han kunde laga dem.
Efter en vecka sa han: "Vet du vad?
Jag tror vi behåller dig ett tag till."
Jag jobbade där i sju år.
Min son sa: "Mamma, jag vill prova klarinett."
Tjugo dollar i månaden i hyra.
Det var mycket för mig.
Jag var ju ensam mamma.
Jag hade inte råd.
Vi var så fattiga.
Ibland hade vi inte mat.
Ibland hade vi ingenting till jul.
Jag kom till det här landet och tänkte: "Ja, det här är den amerikanska drömmen."
Men när jag inte hade mat till barnen, tänkte jag:
"Det är inte den amerikanska drömmen."
Fem år senare…
ringde en av teknikerna, Mark Comeau, upp mig.
Det fanns ett jobb på L.A.U.S.D., Los Angeles skoldistrikt.
De skulle anställa två bleckblåstekniker.
"Du måste åka dit.
Du måste göra provet."
Reparation av musikinstrument
När jag kom för provet…
Tillträde förbjudet
INSTRUMENTREPARATION ENDAST ANSTÄLLDA
…var där 12 män och jag.
Jag var rädd!
Mitt hjärta klappade så hårt.
Jag sa till mig själv: "Jag har ingen chans."
Men jag mindes min mor:
"Du kan göra vad du vill.
Du är smart. Du är stark.
Slåss för det du vill göra."
Kvällen innan pratade jag med mina barn.
Jag sa: "Jag ska göra provet.
Om allt går bra,
kommer vi att få ett helt annat liv."
Provet var väldigt svårt.
Att rengöra så många små delar.
Ventilerna måste gå upp och ner.
Ventilen har en liten låsguide i ventilhållaren.
De passar exakt.
En lite repa, eller om den är smutsig…
då fungerar den inte.
Jag gjorde provet…
och gick hem.
Jag var ledsen och besviken för det kändes som jag var chanslös.
Jag trodde de andra skulle klara sig mycket bättre.
Jag ville inte ens vänta på att få resultaten från L.A.U.S.D.,
för jag trodde inte att jag skulle få jobbet.
Särskilt för att det bara var män som jobbade i verkstaden.
Jag glömde bort alltsammans.
Jag tänkte: "Lägg det bakom dig och ha inga förväntningar
för det kommer inte att hända."
Precis.
Sen fick jag ett telefonsamtal.
Ni anar inte hur det kändes.
Jag var…
Jag skrek, hoppade runt…
när jag träffade mina barn den kvällen.
Jag sa: "Vi klarade det.
Ja."
Jag började jobba här 26 januari 2004.
Jag fick en bänk. I alla år har jag jobbat här.
Samma bänk. Jag byter aldrig.
Musiken förändrade absolut mitt liv.
Jag började när jag var nio.
Min skola gav mig min saxofon. Och ett fodral.
De gav mig allt jag behövde.
Den är vacker.
Jag var hemma för det mesta och lekte.
Mycket energi, kastade omkring saker
och ställde alltid till det.
Saxofonen hjälpte mig att bli mer disciplinerad.
Jag måste hålla tider. Jag måste öva. Jag måste se prydlig ut.
Jag måste duscha.
Jag måste borsta tänderna.
Det hjälpte mig att fokusera bättre.
När jag känner mig spänd, ledsen eller arg,
är saxofonen…
lugnande för mig.
LOS ANGELES SKOLDISTRIKT
Men giss-klaffen fastnar alltid.
Bland träblåsinstrumenten har vi en saxofon.
"Skruv saknas, vänster lillfingers F-klaff."
Och så vidare. "Giss-klaffen har lossnat helt.
Komplett renovering."
Det här måste vi undersöka.
DUANE träblås
Låt se.
Den underbara träblåsavdelningen.
Alla har klaffar och skruvar och stänger och fjädrar.
Om de böjs eller rostar, läcker instrumentet.
Det är som ett pussel. Hittar man en läcka, fixar man den.
Man går till nästa ställe. Man fixar läckan.
Man kan behöva plocka isär instrumentet för att laga rätt puta.
Man gör det. Man gör det som krävs,
för ett barn som är intresserat av att spela,
kan det instrumentet göra skillnad i barnets liv.
Är du lättskrämd
gå nu för
Anledningen till att jag ville lära mig spela…
"FRANKENSTEINS BRUD"
…var den gamla Frankenstein-filmen…
…där Frankenstein var ute i skogen
och hela staden var ute efter honom med spadar och allt.
Han var i skogen och försökte fly.
Det fäste jag mig vid, för när jag växte upp, blev jag ofta mobbad.
Jag visste inte riktigt vad de tyckte. Jag levde i min egen värld.
En del tyckte kanske att jag var lite udda.
Just det.
Jag såg scenen i filmen
där den gamle blinde mannen som levde i skogen,
satt i sitt hus vid brasan och spelade fiol.
När Frankenstein hör det
och nästan börjar gråta av ljudet,
följer han det.
Den blinde mannen hör att det är nån vid dörren.
Han säger: "Kom in." Och han lagar te och så och…
Jag tänker: "Åh. Stråken rör sig över strängarna
och får monstret att gråta och bli lugn."
Det gjorde sånt intryck på mig.
Sen går åren, jag var på en loppmarknad.
Och jag såg en fiol där som nån sålde.
Jag insåg bara: "Det vill jag göra.
Jag vill spela fiol."
Jag tittade på den, han ville ha 20 dollar för den.
Jag hade väl bara fem dollar.
Så jag liftade hela vägen hem.
Sen bönföll jag min mamma.
Jag sa: "Kan du låna mig 20 dollar och köra mig tillbaka?
Vi åkte tillbaka. Jag sprang till en avdelning.
Jag letar. Jag hittar inte fiolen nånstans.
Jag var vid fel avdelning.
Jag gick till en annan avdelning och där var den.
Vacker, limegrön insida.
Efter det hade jag fiol-bacillen.
Ibland slutade jag inte för att äta.
Jag ville bara spela och lära mig, spela och lära mig.
I high school tog jag alla musiklektioner jag kunde.
Alla andra lektioner var ren tortyr.
Min kompis i high school hade skaffat en banjo.
Sen började vi spela bluegrass.
Fiol och banjo.
Vår bäste kompis, Chuck, spelade rock'n'roll-gitarr.
Vi tog ett namn efter Bodie Ghost Town.
The Bodie Mountain Express.
Vi kom in i en musikaffär.
Vi letar efter ett ställe att spela på. Ge oss lite tips.
"Så ni spelar?
Ta hit instrumenten och spela lite."
Vi hade några fåniga rutiner som hillbilly-band.
Lite rytminstrument och skedar. Vi spelade några låtar och en liten show.
Banjospelaren gjorde lustiga rörelser med ögonen.
Han tar telefonen och ringer,
börjar prata i telefonen och lägger på.
I nästa ögonblick stannar en Cadillac utanför butiken.
Ut kommer en kille.
Överste Tom Parker, Elvis Presleys manager.
Överste Parker är så klart vän med Liberace, Frank Sinatra.
Sen ska vi plötsligt åka hem till Frank
och vi ska göra en liten konsert för honom.
Vi ska till hem till Liberace och göra en liten konsert.
Bara så där.
Det var 1975. Nyårsafton…
ELVIS LIVE
…på Pontiac Stadium. Översten tog med oss i Elvis show.
Välkomna mr Duane Michaels.
Det var 73 000 i publiken.
Och vi skulle spela först.
Vi alla hade overaller och
alla väntade på Elvis och såg ut att undra: "Vad är de för lantisar?"
Men det var den Elvis-show som drog in mest pengar av alla.
Några år senare fick vi en spelning på Knott's Berry Farm.
Vi spelade. Så träffade jag min fru.
Hon såg mig spela på Knott's Berry Farm.
Tyckte jag var bäst, för att jag stod där uppe och spelade fiol.
Sen skickade Disneyland en talangscout
och anställde oss direkt.
"Vi vill ha er i Florida på Disney World."
"Visst!"
Översten och jag stod nära varandra.
Överste Parker var min sons gudfar.
Det låter påhittat, men det är sant.
Den där 20 dollars-fiolen har tagit mig över hela världen.
Jag har varit överallt med den där 20 dollars-fiolen.
Tack så mycket.
Vi heter the Bodie Mountain Express.
Vi är strax tillbaka…
Det leder oss till var jag är nu.
Att göra dessa instrument lättspelade för ett underbart ändamål.
Barnen får möjlighet att spela instrument även om de inte har råd med det.
Just det instrumentet…
kan förändra deras liv.
Det känns som att man lagar ett instrument
för en framtida Grammy-vinnare,
om man får drömma lite.
När jag var tre år lärde min pappa mig att spela
"Blinka lilla stjärna" på pianot.
Det minns jag starkt.
Jag har spelat piano i nio år nu.
Det känns som att det hör samman med mig.
Jag blir känslosam nu.
Jag har bara spelat ett tag. Länge.
Mental balans är svårt ibland.
Särskilt med allt som pågår i ens liv,
skolan och att fundera på vad man vill bli.
Det är stressigt ibland.
Jag är kanske rädd för att misslyckas.
Jag är rädd för att inte hitta en mening med livet.
Men när jag går upp på scenen försvinner all den spänningen.
När man spelar för publik, känner man dess närvaro starkt,
publiken är på nåt sätt…
lockad av det.
Alla tittar på en.
Man känner nån sorts makt.
Nåt sånt.
Pianon.
Låt oss se om vi hittar nåt…
intressant här.
Som ansvarig, ska jag se till
att alla instrument repareras i tid.
Att verkstaden uppfyller säkerhetskraven och att de anställda är tillfreds,
för vi är alla en familj.
Jag är ansvarig här…
men jag började som pianotekniker.
Jag minns första gången jag såg ett piano.
Jag var en liten armenisk pojke i Baku
i forna Sovjetunionen, republiken Azerbajdzjan.
Pianostämmaren brukade komma mitt i pianolektionen
och plocka isär pianot.
Han dämpade alla strängar utom en, sen gick han vidare till nästa
och så vidare.
Jag satt längst fram.
Jag tänkte: "Så många strängar.
Han måste gå igenom varenda en.
Så många delar. Hur gör han?
Wow."
Sextio- eller 70-tal, min bror är tio år äldre än jag,
han hade köpt en gitarr.
Han sa åt mig att inte röra den.
En dag var han i skolan, så jag tog gitarren.
Han kom hem och sa: "Vem har rört min gitarr? Det fick du inte."
Jag sa: "Jag spelade bara lite."
Han sa: "Spelade du på gitarren?" Jag sa: "Ja."
Min bror förstod att jag inte bara rörde gitarren,
jag försökte spela.
Han gav mig gitarren.
Jag hade gitarren ända tills jag flyttade till USA.
Mina föräldrar kunde inte tro att det kunde bli problem,
vi hade vänner,
vi hade grannar som vi levde sida vid sida med i alla år,
ingen kunde tro att det skulle bli krig.
Det var 1987,
-86 eller -87 i Baku.
De började kasta ut alla armenier.
Det blev allt värre, dag för dag.
Vi samlades på gatan utanför husen,
vi gjorde upp eld och vaktade våra hem på natten.
Men dag för dag blev människorna kring oss allt färre,
för folk flyttade iväg.
De var rädda för att stanna.
Min pappa var optimist: "Steve, jag åker ingenstans.
Jag har inte gjort nån nåt illa.
Vi lever i Sovjetunionen.
Vår regering kommer inte låta nåt sånt hända."
Han var en klok man, men…
vilket misstag han gjorde.
Han lyssnade inte.
Han var på jobbet och nån kom bakifrån och dödade honom.
Jag vet inte.
Förlåt.
Samson.
Det är min sons namn.
Jag var 20 år gammal.
Jag måste ta min mamma med mig och ge mig av.
Så vi låste dörrarna.
Vi lämnade allt. Familjealbumen.
Och, så klart, min brors gåva.
Gitarren.
Det var svårt att ta sig till flygplatsen för vi såg ut som armenier.
Folk kan stoppa en på gatan och göra en illa.
Tack vare mina azerbajdzjanska vänner,
tog vi oss till flygplatsen.
De bildade en mänsklig korridor
på flygplatsen så att vi kom igenom.
När vi anlände till USA, hittade de faddrar åt oss, Ken och Veronica.
Jag kunde kanske säga "hej".
Jag hade ett litet rysk-engelskt lexikon.
Så ville man säga nåt, slog man bara upp ordet
och visade det för Ken.
När jag frågade vad han jobbade med,
försökte han med lexikonet, men han hittade inte rätt ord.
Men han hade en tavla,
en vacker målning på väggen ovanför pianot.
Konstnären hette Norman Rockwell.
Han pekade på tavlan.
Och jag mindes när jag tittade på pianostämmaren
i klassrummet i skolan.
Jag tänkte: "Herregud, kan han vara pianostämmare?"
Sen så, pling, pling. "Stämmer du?" Han sa: "Javisst."
Vi började skratta
och han sa: "Vill du hjälpa mig i pianoverkstaden?"
Jag körde ut pizza. Jag skottade snö,
fraktade möbler och allt möjligt.
Jag sa: "Visst. Gärna."
"Du börjar i morgon.
4,25 i timmen."
Jag sa: "Ja."
Sen skickade Ken mig till Yamahas skola,
till Baldwins skola, till Steinways skola.
Efter allt som hänt, förlorade jag längtan till musiken,
att ägna mig åt musik.
Men livet tog mig åter till det.
Jag blev pianostämmare.
Tänk hur livet kan vara?
Jag älskar fiolen.
Jag tror att många ser nåt trasigt,
de ser bara det trasiga.
Det kan vara vad som helst.
Kanske i kommunala skolor.
Det är kanske i USA eller i nån annan del av världen.
Det kanske bara är en 20 dollars fiol som hittats på en loppis.
Men när vi ser det trasiga,
tror vi: "Med lite här, lite där,
kan vi laga den trasiga delen och göra saker hela igen."
Det är ett svårt arbete.
Men oavsett…
Man gör vad som behövs för…
det är nåt av det bästa människor gör.
Därför är inte det här bara en verkstad för musikinstrument.
När ett instrument går sönder, står en student utan instrument.
Nej. Inte i vår stad.
Vi vet att det kan förändra deras liv.
Även om de inte känner mig…
Så är jag en del av det.
KEN BURGET PIANOSTÄMMAREN
VINCENT WOMACK MUSIKLÄRARE VID L.A.U.S.D. SEDAN 1987
Översättning: Per Wiklund