Downloaded from YTS.MX
LOS ANGELES PROSINEC 2022
- Ahoj, jak se máte? - Jak jste přijely?
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Uberem. - Uberem.
A byl moc hodný.
Jo, myslel si, že jsme vtipné, což jsme.
- Jak se cítíš? - Dobře.
Těším se na druhé vystoupení, abych viděla, o kolik je to jiné.
Já vím. Promiň, že jsem to první nestihla.
Bylas ve škole, to je v pořádku. Máš volno?
Jo, mám volno.
Jo, ten culík se hodí na poslední vystoupení.
- Děláš si culíky? - Jo, dělám, já vím.
- Ten cop, cos měla u Kimmela ráno? - Vidělas to?
- Byl pěkný. - Jo?
- Jo. - Díky! Jsem ráda, že se vám líbil.
- Líbí. - Jo, líbí.
- Chybíte mi. - Já vím. Ty nám taky!
Ale máme celé dva týdny pro sebe.
Víc po vás žádat nebudu.
- Chtěla jsem říct... - To jsme říkaly.
Jen protože jsi nám volala odděleně.
A říkaly jsme si: „Proč volá? Jako bychom neměly dost večeří na to,
aby nám došla témata k hovoru.“
Tři a půl hodiny v autě.
Ty jo!
Mohla jsem sem letět z Chicaga.
To je pravda. Mohla by ses brzy vrátit do Chicaga.
Vrátit se do Chicaga. Neuvěřitelné.
- Takže... - Zdravím.
- Zdravím, vítejte. - To je Rita.
- Bude naše jevištní manažerka. - Ahoj, Rito.
- ...všude nás povede. - Jevištní manažerka. Ahoj.
- Je to poslední show. - Já vím.
- Je to dobrý. Chceš je tam? - Dobře.
Dobrá práce.
Jste připraveni vidět Michelle Obamovou? Tak pořádně zařvěte!
No tak! Pořádně!
Poslední večer!
- Poslední večer. Bude to pořádný. - V L.A.
- Bude to mimořádné. - Poslední večer.
Dva, tři!
Je to můj příběh!
MŮJ PŘÍBĚH
Před čtyřmi lety jsem vydala memoáry Můj příběh,
cestovala jsem po celé zemi a kolem světa,
potkala spoustu skvělých lidí, včetně několika z vás.
To turné bylo jedním z mých nejlepších životních zážitků.
Ale pak se skoro v jediném okamžiku všechno změnilo.
VŠECHNY AKCE ODLOŽENY
Svět se uzavřel.
Byli jsme odtrženi od ostatních.
Zároveň jsme se vypořádávali s hluboce osobními výzvami.
Dlouho očekávané rasové zúčtování v Americe.
To vše námi otřáslo a vyvolalo vztek,
zoufalství, pocit neviditelnosti
a možná ze všeho nejvíce osamělost.
Jak jsme se tu ocitli?
Jak jsme se změnili?
A hlavně, jak můžeme opět dosáhnout stability?
O těchto otázkách jsem uvažovala
ve své nové knize a podcastu.
A vy jistě také.
A proto jsme tu dnes večer zase spolu.
Protože i když se svět zdá temný,
snažíme se chránit, udržovat a sdílet světlo v nás.
SVĚTLO V NÁS
Věřte mi, že nemám všechny odpovědi.
Ani zdaleka ne. Ale mám svůj příběh.
A vy také.
A abychom ty příběhy opět propojili,
s radostí zde vítám svou kamarádku, která nám osvítí cestu vpřed.
Prosím, přivítejte jedinečnou
Oprah Winfreyovou!
Ahoj, L.A.!
Ahoj!
Ahoj, L.A.!
Ahoj, L.A. nahoře!
Ahoj, L.A. tamhle!
Ráda vás vidím, L.A.!
Ty jo!
Propána.
Je úžasné, že jste přišli
v úterý večer.
Na poslední večer turné Světlo v nás!
To je ale podívaná!
Všichni jste v životě byli na akci,
kde moderátor
stojí před vámi a říká:
„Máme zde hosta, kterého netřeba představovat,“
a pak stráví dalších 20 minut...
povídáním o tom, co ten člověk od narození všechno vykonal.
Já tohle neudělám.
Já to neudělám.
Protože vím, že už víte, kdo dneska přišel.
Vím to, protože jste přijeli po 101 a po 405 a po 5...
a po 10...
Já sem přijela po 101, trvalo mi to tři a půl hodiny.
Jsem tu ze stejného důvodu jako vy.
Vstřebat trochu toho světla, co v sobě má!
Takže žena, kterou skutečně netřeba představovat.
Naše věčná první dáma,
Michelle Obamová!
Oprah Winfreyová!
- Podívej se. - Podívej se na L.A.!
YouTube Theatre!
Poslední večer!
Propána!
L.A.!
To je ale skvělé zakončení turné.
- To je... - To je ono.
Musím říct, že je úterý večer...
- Je úterý večer! - Není ani...
Není ani polovina týdne a lidé sem přišli,
- aby tě viděli. - Propána.
Tedy...
Myslím, že je to docela velké plus,
že tu máme i slečnu Oprah Winfeyovou.
Musím říct, že všichni moderátoři
byli rádi, že nemuseli kráčet v tvých stopách.
- Takže... - No...
Je to zajímavé, protože...
Sleduji tě na Instagramu
a lidé mi posílají: „Panebože,
mělas vidět, co udělal Conan, co udělala Tracee Ellis Rossová,
co udělala Gayle. Viděla jsi Tyler? Viděla jsi Ellen?
Tak jsem si myslela: „Panebože...“
Začal tě pronásledovat strach?
- Strach! - Vidíte? I Oprah Winfreyová
- má strach. - Mám strach.
- Víš? - Vlastně...
Víš, co se stalo? Myslela jsem si:
„Fajn, vrátím se zpátky ke svým zkušenostem...“
Přesně. Víš, jak se to dělá.
- „Vím, jak se dělá rozhovor.“ - Vím, jak se dělá rozhovor!
- Z lidí vyklepaná nejsem. - Přesně!
- Tak jsme tu. - Ano. Díky, žes přišla,
- má předrahá přítelkyně. - Díky. Mám tě moc ráda.
- Taky tě mám ráda. - Moc si tě cením.
- Nápodobně. - Čeho se zastáváš.
Tohle je poslední večer, lidi, z turné po šesti městech,
které vzniklo z lockdownu.
- Jo. - Takže jsi z něj vyšla
a přinesla jsi nám Světlo v nás. Propagovala Světlo v nás.
Ale než jsi z něj vyšla,
chci vědět, kde jsi byla a co se dělo,
když sis poprvé uvědomila, že je to vážné
- a nikdo nikam nesmí? - Jo.
Je zajímavé, že jsem cestovala.
Zrovna skončilo turné, vzali jsme si trochu volna a byla jsem na cestě
kvůli pár řečnickým závazkům.
Byla jsem v Las Vegas, protože jsem ty závazky spojila
s pár oslavami s týmem,
abych jim poděkovala za dobrou práci, co během turné odvedli.
- Takže to bylo v březnu 2020. - To bylo v březnu.
A pořád se povídalo o covidu, ale
bylo to tak nějak zmatené: „O co jde?“ Takže jsme v Las Vegas
a tehdy začala pomalá vlna rušení.
Pamatuješ si tu vlnu? Protože lidi nevěděli, co mají dělat.
- Ano. - Firmy dělaly
rychlá rozhodnutí, takže jsme uvázli ve Vegas
a sledovali, jak se svět pomalu uzavíral. Takový to byl pocit.
Začaly se rušit akce. A my jsme byli ve Vegas.
Pomalu se začala vyprazdňovat kasina.
Začaly se vyprazdňovat ulice Las Vegas.
Jako bychom byli ve městě duchů.
- Mělas pocit, že musíš jet domů? - Jo.
Chtěli jsme být zodpovědní a počkat, až zruší poslední akci.
- Jasně. - A konečně ji zrušili,
nasedli jsme do letadla a letěli domů.
Bylo strašidelné cestovat,
když se svět pomalu uzavíral.
- Nebyli jsme si jistí. - Nebyli jsme si jistí ničím.
- Všichni prostě používali dezinfekci. - To jo.
- Omývali potraviny. - Jo.
- Omývali potraviny, jo. - Mýdlem. Jo.
To bylo v té fázi, jo.
A pak jsem si začala dělat starost o holky, protože byly v...
pořád ve škole a pomyslela jsem si: „Moje holčičky jsou tam venku s covidem!“
A doufala jsem, že univerzity budou zodpovědné.
A pak se konečně rozhodlo, že pojedou domů,
ale pak jsem si pomyslela: „Panebože, přijedou ke mně domů?“
Pomyslela jsem si: „Projdou všemi těmi letišti a budou sedět v letadlech,“
takže Barack a já jsme je varovali, ať nosí roušky.
A když přijely domů,
přinutila jsem je zůstat v garáži
a otevřít všechna zavazadla.
Chtěla jsem je tam nechat.
Řekla jsem jim, ať si svléknou své cestovní oblečení.
Nevěděli jsme, co se děje.
Můj manžel si myslel, že jsem trochu iracionální,
ale já si říkala: „Snažíme se...“ Já... Nic jsme nevěděli!
To není iracionální, zlato. Stedman byl 14 dní v domku pro hosty.
To si pamatuju!
To bylo v tom období 14 dnů.
Vidíte, Malio a Sasho, aspoň jsem vás pustila do domu.
Ale chtěli jsme vytvořit bezpečnou komunitu
a protože cestovaly, tak jsme vyčkávali,
jestli s sebou domů nepřinesly ten virus.
Nevěděli jsme, jak dlouho čekat, jaká byla inkubační doba.
Bála ses, že dostaneš covid ten první rok,
- než byly k dispozici vakcíny? - To je zajímavé.
Myslím, že nám pomohlo žít s bývalým prezidentem...
- To se asi hodí. - ...který...
Ne ledajakým prezidentem, ale prezidentem, co čte a důvěřuje vědě.
Který...
provedl zemi několika pandemiemi.
Pamatujete si ebolu?
V USA byl nahlášen asi jeden případ.
To dokázal můj manžel.
Pomohl nám na pokraji ekonomické krize,
všichni zapomínají, jak... v jak špatném stavu jsme byli.
Takže jsme žily s tak zvaným faktickým člověkem.
Věděl dost na to, aby poznal, o co jde.
Takže to bylo děsivé, ale měli jsme informace.
- Co bylo děsivé... - Takže jste se bály v mezích.
Bály jsme se v mezích. Co bylo děsivé...
Jak se zmiňuješ ve své knize, bát se v mezích.
- Já byla celá vyklepaná. - Jo, ale co mě vyděsilo, Oprah,
bylo sledovat to zmatení...
- Ano. - ... ve světě.
Ty zmatené zprávy, nedůslednost,
nedostatek vedení, plánování,
lidi, co to nebrali vážně.
Lidi měli pandemii za prodloužené prázdniny.
Hádali se o to, zda nosit roušky,
viděli jsme děti, jak si užívají na pláži na Floridě.
- Pamatuješ? Ano. - To bylo děsivé,
protože jsem si představila, jak se ty děti vrátí domů
ke svým prarodičům nebo někomu s autoimunním onemocněním
a bude to katastrofální.
To mě vyděsilo. Sledovat dezinformace.
To bylo děsivé.
Sledovat, jak lidé napadají vědce a experty.
To pro mě byla ta děsivá část.
Sledovat svět, jak se s tím neumí vypořádat.
Hele, já se pandemií projedla.
- Mívali jsme úterky s tacos... - My taky měli úterky s tacos!
- Úterky s tacos byly super. - Úterky s tacos byly super,
- ale úterky přicházely tak často. - Že jo?
- „Už je zase úterý?“ - Taky se to stává u vás doma,
- že: „Už je zase úterý?“ - Zase?
Panebože. Říkala jsem, že úterky s tacos musíme udělat každé druhé úterý,
protože přichází tak rychle a ubíhaly dny, kdy jsem přemýšlela:
„Udělala jsem něco? Dokázala jsem něco?“
A ty jsi to všechno přešla a napsala jsi knihu.
Napsala jsi knihu.
Takže ze začátku jsi taková nebyla, že ne?
Neřekla sis jen: „Teď vezmu všechny ty osobní problémy,
co mám, Baracku,
a posbírám veškerou energii
a nechám ji jako maják zazářit světlem
v nás.“
- Tak se to nestalo. - Tak se to nestalo. Ano.
Ta kniha vznikla z toho... lidé mě stále
žádají o radu.
Pořád se mě ptají, jak jsem to dokázala?
„Jak ses sem dostala? Jak jsi překonala strach?
Jak jsi našla svůj hlas? Jak se cítit, že tě vnímají,
když jsi vyrostla v domnění, že nejsi součástí světa?“
Takže už jsem s těmito otázkami zápasila a přemýšlela:
„Když dostanu možnost mluvit s dětmi,“
což občas mám, pořád často mluvím s dětmi,
snažím se na ty otázky odpovědět,
ale můžu mluvit jen s několika z nich a přemýšlím:
„Hledají rady, hledají hlas.“
Tak jsem tu knihu začala formovat ještě před pandemií,
ale také jsem upadala do deprese,
v hlavě pořád dokolečka
jsem se strachem sledovala dění ve světě,
a potřebovala jsem najít svou vlastní naději.
Cítila jsem, jako bych ztrácela trochu svého vlastního světla.
A musela jsem hledat ve svých zkušenostech,
abych se z toho vymotala, abych na ty otázky dokázala odpovědět
a dále pomáhat, protože
když se dostanete do těch špatných emocionálních sfér,
je těžké své světlo najít.
Je těžké přemýšlet o tom, že sdílet ho vůbec pomůže.
Dívala ses na svět stejně jako my všichni?
Se strachem? Protože se toho dělo tolik
- a lidé říkali tolik lží... - Jo.
- ...které byly popřeny... - Jo.
lidmi, které jsme měli za rozumné,
že si mnoho z nás začalo myslet:
„To je jedno. Charlottesville,
na obou stranách byli správní lidé.“ Že se nic nezmění.
- Pak začali využívat strach jako zbraň. - Jo.
A když strach využívá jako zbraň
- bývalý prezident, ne tvůj manžel... - Ano.
...vystrašilo tě to nebo tě to rozzlobilo?
Oboje.
Měla jsem strach. Měla jsem vztek. Zklamalo mě to.
Zklamalo mě to, protože jsme se tolik snažili
nastavit vysokou laťku, tolik jsme se snažili udělat všechno správně,
vést s nadějí, podporovat laskavost a soucit a empatii,
že...
lidé si to vybrali...
vybrali si to, nebo byli lhostejní a nešli volit.
Což je patrně ještě horší, protože ti, co nešli volit,
by často volili nás.
Takže jsem se cítila tak nějak opuštěně.
Jako: „Záleželo na tom, co jsme udělali? Opravdu?“
A tehdy to bylo temné období.
Ale... ne, já... a...
To bylo tehdy.
A... říkám vám to, protože si tím procházíme všichni.
Nikdo z nás nemůže být majákem naděje neustále.
A jsem cyničtější než můj manžel,
který má to světlo, který má vždy naději.
A mám štěstí, že s ním žiju v jedné domácnosti,
protože mi pomáhá se soustředit na pravdu.
Ale využívání strachu jako zbraně je moc nebezpečná věc.
Když se zaměříte na zvěrstva spáchaná
v dějinách lidstva:
otroctví, Holocaust, jakákoli válka,
misogynie, zločin z nenávisti, homofobie,
všechny vznikly ze strachu, chamtivosti a touhy po moci.
Takže je to nebezpečná věc.
Je nebezpečné sledovat,
jak ten strach ovlivňuje život.
Rozhoduje, komu se dostane vzdělání,
komu se dostane spravedlnosti.
Často je to rozdíl mezi plácnutím přes ruku
a klečením na krku.
Musí to být něco, čeho jsme si vědomi
a naučíme se to rozpoznat v nás samých,
aby vůdci nemohli využít strach proti nám, abychom se obrátili jeden proti druhému.
Je to nebezpečná záležitost.
A také, Oprah, jako někdo s velkým dosahem,
který máš už dlouho,
víš, jak jednoduché by bylo, kdybys chtěla,
využít svůj vliv k negativním věcem.
Ale proč to neuděláš?
Proč? Po všech těch letech, měla jsi televizní pořad,
mohla jsi lidi vybičovat ke spoustě věcem,
ale tys to neudělala. Proč to tak je, to mi pověz.
Ano, a když vidíš, jak to ostatní využívají
k takovým špatnostem,
je to depresivní, myslím, že hodně lidí to zdeptalo a ochromilo.
A řekla jsi, že když sis na internetu objednala ty pletací jehlice,
- že sis sáhla na dno. - Jo.
A nevím, jak ti z toho pletení pomůže,
- ale fajn. - Já vím.
Pletení je metafora.
Ale naučila jsem se plést.
Neupletla jsem ti něco?
- Upletla jsem... To bylo pro Gayle. - Ne, upletla... To bylo pro Gayle.
Pro Gaylina vnuka.
- Upletla jsi rozkošný, krásný... - Jo, no... Já...
Upletla jsem svetr!
- Upletla jsem svetr! - Svetr.
- Upletla jsi ho! - To je roztomilé miminko.
Ano. Luca.
Co mi dalo pletení,
bylo to spíš meditativní,
pomohlo mi to ztišit mysl tak,
jak jsem to potřebovala.
To samé dělá víra.
Vypne ti mozek.
Snažíme se vypřemýšlet z tolika situací.
A nemáme nad svou myslí příliš moci.
Proto se toho vzdáte.
Vzdáte se toho kvůli něčemu většímu, než jste vy samotní.
Ale co jsem se naučila, bylo naučit se všechno rozebrat.
V této době, kdy se každý problém zdá tak velký
a nepřekonatelný,
se musíme soustředit na to, co máme ve své moci.
To je všechno, co můžeme dělat, stále si něco plést na klíně.
A víš co? To stačí.
Žijeme ve světě, kde víc je vždycky líp,
kde máme pořád moc práce.
Snažíme se do všeho pustit ve velkém.
Má to vliv i na naše děti.
Když dostávám dopisy od mladých lidí, co v 15 říkají:
„Zachráním svět. Pomůžu svému sousedství.“
A mně jde o to, že na to zatím nemáte ani moc ani páku.
Musíte se soustředit na pletení
a když je vám 12 nebo 15, pletení jsou vaše úkoly,
dokončení školy.
A důvodem je... to ponaučení, které jsem si z toho odnesla,
je začít s něčím malým, co máte ve své moci.
- Přesně tak. - Vše, co máte v moci.
Přesně tak.
To jedno téma,
co pro mě ze stránek Světla v nás sálá,
je, že tě dobře vychovali.
- Měla jsem štěstí. - Dobře tě vychovali.
- Velké štěstí. - Propána, mělas to ale skvělé,
- vynikající, silné rodiče. - Jo. Ano.
Ano. Kterým na tobě záleželo a měli otevřenou mysl.
A myslím, že je úžasné,
že jim věnuješ celou část, kapitolu „Seznamte se s mou mamkou“,
a některá z jejích mouder o výchově dětí,
jedno z mých nejoblíbenějších je: „Vychovej dítě, které ti bylo dáno.“
- Ano, přesně tak. - Skvělé.
Ale zůstal ve mně pocit,
jako „ty jo, kéž bychom mohli poznat tvého otce.“
Jo.
Kéž bychom ho mohli poznat,
protože si myslím, že co ti předal jako mladé dívce:
„Nikdo tě nemůže přimět mít ze sebe špatný pocit,
- když máš ze sebe dobrý pocit...“ - Přesně tak.
- ...je základní téma téhle knihy. - Jo.
- Ano.
Koneckonců
nemůžeme ovlivnit, co si ostatní lidé myslí, řeknou či udělají.
Prostě nemůžeme.
Naše světlo nemůže záviset na nikom jiném.
Protože možná pro nás žádné nemají.
Můj otec byl pro mě živoucí životní lekcí,
protože to byl černoch z dělnické třídy,
asi chudý, i když jsme se chudými necítili,
který měl roztroušenou sklerózu
a se svým postižením bojoval celý život.
A sledovali jsme, jak jeho tělo chátrá,
a začala jsem ten příběh s jeho hůlkou, protože to byl důležitý nástroj.
Místo aby se vzdal,
mohl se na to vykašlat a pobírat podporu
a po zbytek života nehnout prstem.
Ale místo toho použil, jakýkoli nástroj potřeboval.
Nejdřív to byla hůlka, a když už nestačila,
přešel na dvě berle.
A když ty už později nestačily,
potřeboval víc pomoci.
Vyměnil je za chodítko.
Nakonec potřeboval motorizovaný vozík.
Po celý život. Ale nikdy nepřestal.
Nikdy nikoho nevinil,
nedovolil, aby jeho... zklamání, které... musel pociťovat,
ho nikdy nedožralo.
Nezahořkl.
Občas upadl,
nevím, jestli upadl na cestě do práce,
ale stávalo se to doma, zakopával o koberec.
A vidět svého otce spadnout na zem,
ukázalo to všechny naše zranitelnosti.
Bylo to děsivé,
ale můj táta sebral všechnu sílu a rychle se zvedl a zasmál se tomu,
protože i smích byl nástroj.
Ale co jsem se od něj naučila, jak v knize píšu:
„Když spadneš, vstaň a jdi dál.“
Takže když nalezl světlo v tom, čím si procházel,
a dokázal být světlem pro ostatní,
protože byl jako otec mnoha dětí, které žádného neměly
v mé rodině i v mé komunitě.
Viděl své vlastní světlo a učil mě, že je má práce
vidět své vlastní světlo.
Jo. Proto se mi to líbí jako hlavní téma knihy:
„Nikdo tě nepřinutí mít ze sebe špatný pocit, když se cítíš dobře.“
A co píšeš ve Světle v nás
je to tvůj úkol pracovat na tom, aby ses cítila dobře.
- To je tvá zodpovědnost. - Přesně tak.
To mi vždycky zvedlo náladu.
Jako by mi můj otec ukázal, že můžu mít kontrolu nad svým životem.
- Ano. - Že mám kontrolu nad svými pocity.
Nemusela jsem spoléhat na ničí laskavost,
na ničí férovost.
Věděli jsme, že život není fér.
Takže když myslím na svého toce, kdykoli cítím sebelítost,
když se lituji, když mám pocit, že je to vina někoho jiného,
vzpomenu si na svého otce a díky tomu jsem soustředěná, přímá,
rozvážná a vděčná,
takže jsem... je to dar.
Můžeš dokončit tuhle větu? „Stále slyším hlas svého otce, když...“
Kdykoli.
Je tak hluboko, že kdykoli.
Jeho hlas zní v mé hlavě.
Jeho hlas byl se mnou první den na Princetonu,
když jsem si zvykala na tu baštu elitářství.
Byl se mnou první den v mé právnické firmě.
A i když zemřel,
stejně mě odvedl k oltáři,
protože mi pomohl vytvořit ideu muže, kterého bych si měla vzít.
Takže jsem byla schopná vidět Baracka.
Dokázala jsem vidět skrz jeho zevnějšek,
a ten zevnějšek byl dost dobrý, dámy, ale...
ale dokázala jsem poznat, co bylo na muži důležité.
Je se mnou teď, je na tomhle pódiu.
To z něj čerpám, když chci lidem říkat pravdu
a ukázat jim svou autentičnost a zranitelnost.
Je tu kdykoli.
Líbí se mi, žes řekla, že ti pomáhal
vidět, cos potřebovala vidět v Baracku Obamovi.
Můžeme na chvilku mluvit o tvém manželovi?
- Ano, jistě. - Dobře.
Různí lidé se pokusili zachytit příběh vaší lásky.
- Á, tady je. - Snažili se zachytit příběh vaší lásky.
Natočili film, dramatický film, natočili ten seriál o první dámě.
Snaží se... ale stále se jim to nepodařilo!
- Ne. - Nepodařilo se jim to.
Ale tys to celé shrnula v jediné větě,
která byla tak působivá, že když jsem ji přečetla,
zastavila jsem se a oči se mi zalily slzami.
Pamatuješ si, co to bylo za větu?
Ne, která to byla?
Nevím, která věta tě rozbrečela.
Dobře, v té větě...
jsi psala, jak jsi žila na mnoha místech.
- A... „A Barack je můj domov!“ - A Barack je můj domov.
- Ano. - „Barack je můj domov.“
- Barack je můj domov. - „Barack je můj domov.“
Ano, to je.
Jděte domů a uvidíte, zda se na tu otázku můžete zeptat sami sebe.
Ohledně osoby, s kterou jste.
Ty jsi ale bláznivá.
Jsou vaším domovem?
A oceňuji, jak jsi nám rozebrala
ten první výlet na Havaj.
Protože když jsi poprvé přijela na Havaj, hledala jsi...
a chápu proč, jsi pracující žena,
co nikdy nebyla na Havaji,
tak hledáš Havaj z Hawaii 5-0.
Vy, co si ten seriál pomatujete.
- Mai Tai a západy slunce na pláži. - Mai Tai a líbánky...
...a líbánkové apartmá.
Ale místo toho...
Jo, místo toho to byla cesta domů a návštěva rodiny.
Odtamtud pochází.
Nejel na nějakou dovolenou na ostrově,
vracel se zpátky ke svým lidem.
Ale já byla mladá a byla jsem... v Chicagu byla zima
a já si myslela: „Jedu se svým chlapem na Havaj.
Bude to tak romantický.“
Pak jsme přistáli a zamířili rovnou k babičce a dědovi.
Žádný oceán.
Byla to výšková budova o deseti patrech,
vejdeme dovnitř. Vypadá to tu jako u mých prarodičů.
Klidně jsme mohli být na jižní straně Chicaga, což bylo skvělé.
- Že jo? - Ano.
Vědět, že mám s jeho rodinou něco společného.
Pak jsme se sblížili. Co je v televizi?
Dávají 60 Minutes.
A oni... vytáhli tácy k televizi
a asi jsme měli tuňákové sendviče s okurkami ve sladkém nálevu.
Říkala jsem si: „Jo, tohle se mi líbí.“
Ale občas jste šli na pláž.
Líbil se mi okamžik, kdy řekl:
- „Už musíme jít.“ - „Jdeme za babi a dědou.“
- „Jdeme zpátky domů.“ - A já: „Ach jó“.
Byla jsem mladá a hloupá a začala jsem si říkat:
„Nevím, jestli se mi to líbí. Není to tak romantický, jak jsem si myslela.“
Ale takhle jsem se nechovala.
Ať má matka ví, že jsem se nechovala jak nějaký rozmazlený spratek.
- Byla jsem... - Ale napadlo tě:
- „Kde je ta Havaj z Hawaii 5-0?“ - Jo. Kde je...
Přesně tak.
Ale zakončím tu historku tím,
že Barack mi ukazoval, kým skutečně je.
A občas, když lidé hledají partnera,
hledáme, co si myslíme, že jsou Mai Tai a západy slunce,
ale potřebujeme někoho, kdo má úctu ke své rodině a miluje ji
- a pomůže jim... - A ukázal ti to.
- znovu a znovu. - To je to, co vám ukazují.
A Barack si cenil času, který trávil se svou rodinou.
Bylo fajn jít na pláž,
ale pomáhat jeho matce, babičce a mladší sestře
s jejich záležitostmi, byl skálou své rodiny.
A říkám vám, že vždycky pomůže
mně i děvčatům.
Je tam, kde ho potřebujeme.
A to mi tehdy na Havaji ukazoval,
když jsem já chtěla na pláž.
Myslím, že další věc, které si ceníme
v Mém příběhu i ve Světle v nás,
je, že jsi tak upřímná o vašem vztahu,
o vašem životě a jak nic není dokonalé.
Píšeš, že to zabralo hodně času a cviku,
abyste překonali své neshody.
- Jaký je jeho a tvůj styl? - Jo.
Už jsem mu tohle dřív říkala,
jaký je rozdíl ve způsobu, jak vyjadřujeme lásku,
protože jeho rodina žila daleko a hodně cestovala,
musel se naučit milovat na dálku.
Což znamená, že musíte říct víc slov, vyjádřit víc lásky,
je to fyzičtější...
- Všechno to „mám tě rád“ a tak. - Jo, „mám tě rád.“
- „Já tebe taky.“ - Jo.
Já vyrostla v rodině, kde všichni
žili v okolí osmi bloků,
všechny mé tety, strýcové, prastrýcové a bratranci a sestřenice
a všichni slavili narozeniny.
Takže jsme spolu byli každý víkend,
dvakrát týdně a zpívali „Hodně štěstí, zdraví“. Tak to bylo.
Vždycky jsme byli spolu, takže to bylo jako: „Čau.
Nemusím ti říkat, jak tě mám ráda, páč se uvidíme v sobotu, ne?“
Takže láska pro mě byl fakt, že jsem přišla, jako:
„Jo, přestaň mě líbat a vyper prádlo.“
A taky máme jiný temperament.
Hádejte, jaká jsem já? Jsem trochu horká hlava.
Upovídaná, vznětlivá.
Jako: „Cože?!“ Barack chce mluvit racionálně.
A já na to: „Racionálně? Nechoď na mě s rozumem.
Jsem rozčílená.
Nechoď za mnou se třemi odrážkami.
Radši vypadni a nech mě se uklidnit.“
Nechci slyšet žádný rozumy.
Fajn. Jak dlouho... Jak dlouho ti trvá se uklidnit?
Bylo to určitě... on si myslel:
„Už je to pět minut. Můžeme si promluvit?“
Já na to: „To nestačí!“
Trvá to. Možná hodiny.
Někdy i dny, kdy jen...
Teď s tebou mluvit nechci.
Ale museli jsme se naučit...
Jde o to, že jsme se museli naučit dělat kompromisy.
Musela jsem se naučit, že na něj nemůžu vylítnout.
A taky on mi musí dát prostor se uklidnit.
To... je lekce.
Pořád... stále se sehráváme, ale říkám vám to,
protože vidím tolik mladých párů,
co neví, co skutečné manželství znamená.
Víš?
Stráví víc času
vybíráním třetích šatů na svatbu a recepci,
seznamem přání s květinami, co chtějí,
a plánováním třetí rozlučky se svobodou.
Utrácíte za svatby moc peněz.
Moc.
- A... - Jo, chceš velká výročí.
- Chceš obrovská výročí, ne? - Chceš velká výročí.
Ale myslím, že k lidem musíme
být upřímní, víc nás musí být upřímných o práci,
kterou musíte vložit do budování života s jinou osobou.
Mně... nezdá se mi to... tak kontroverzní.
- Tedy... - Kontroverzní je,
když je o tom někdo tvého postavení neupřímný.
To je přesně ono.
Všechno je to jako: „hashtag vztah snů“,
a já na to: „Na té fotce jsem na něj byla naštvaná.“
Nejen to...
Takže jsi řekla Gayle během turné ve Filadelfii,
což bylo před pár týdny,
že z 30 let manželství
jsi deset let svého manžela nesnášela.
- Přesně. - A pak...
A lidi na to: „Panebože!“
Ano. Sociální média šílela...
- Já na to: „Je to 30 let.“ - Michelle Obamová je tak upřímná.
- Tak upřímná. - Přesně.
Protože sociální média vůbec nejsou upřímná.
Nepoznala by upřímná sociální média, ani kdyby je kopla do obličeje.
Proč myslíš, že to vyvolalo takovou reakci?
- Když jsi řekla 30 let... - Protože mladí lidé si neumí představit
být jen minutku nešťastní, natož deset let.
Jako: „Nemůžu... Zasloužím si být šťastná.“
A já na to: „Říká kdo? Kde jste to vzali?“
U nás doma nikdy nešlo o štěstí, mé osobní štěstí
a pocity. Spíš to bylo jako: „Radši si sedni.
Je mi fuk, o čem to mluvíš.“
Ale jde o to, že prožijete i těžké časy.
Protože když jste spolu 30 let a z toho je 10 špatných,
tak to beru.
Ale také jsem řekla, že se shodují s daty narození mých dětí.
Ty dvě zničily veškerou lásku.
Prostě ji vysály z celého domu.
Přišly celé roztomilé a pořád chtěly jíst
a nedokázaly komunikovat a nemůžete se na ně zlobit.
Jsou roztomilé. Jsou to vaše miminka.
Tak na koho jiného doma můžu uhodit: „To je kvůli tobě!
Je to tvoje vina, Baracku Obamo.“
A pak vyrostly a opustily hnízdo
a já na to: „Tady jsi,
můj miláček. Pamatuju si tě.“
To už je deset let.
- Takže... - Co ti teď přijde romantické?
- Co teď považuješ za romantické? - Romantické je...
Miluju, když můj manžel něco naplánuje.
Protože... je to těžký něco naplánovat,
když jste prezident nebo bývalý prezident.
Takže když mě překvapí...
A je se sebou tak spokojený, když se mu to podaří.
A naše 30. výročí je asi ta poslední romantická věc, kterou udělal,
protože zrekonstruoval naše líbánky,
což byla jízda kolem pacifického pobřeží, když jsme se vzali.
Začali jsme v San Franciscu, pronajali si auto, jeli přes Big Sur,
zastavili se a prohlédli si Redwoods a pak přes Santa Barbaru
a skončili v L.A. a byli jsme to jen my dva.
A naplánoval to.
Nebyli jsme to jen my dva, protože jsme jeli v koloně aut,
měli jsme s sebou své agenty a tři auta.
Na té fotce je asi dvanáct lidí, co se snaží schovat.
Je to jiné, ale všichni byli tak nadšení.
Všichni agenti říkali: „Vy... pak půjdeme na procházku.“
Jako by... snažili se... snažili se být v klidu
a naši asistenti.
Cestujeme s davem.
- Ale naplánoval to. - Bylo to romantické.
Bylo to moc romantické. Moc sladké.
- A nehrál golf. Ani jednou. - Vůbec?
V Mém příběhu jsi hodně psala
o letech, co byl pryč,
a o těch letech,
co ses ve vztahu, v manželství, necítila dobře.
Změnilo se to, když je teď doma?
Kde... všechny manželky zareagovaly: „Mmm.“
Změnilo se to?
- Jo. - Je to teď jiný druh manžela,
než jaký byl celé ty roky, kdy byl pod tlakem?
Víš ty co?
Ne, myslím, že je celkem stejný.
To já jsem dospěla, změnila jsem se.
Za celé ty roky jsem se naučila,
že musím sama sebe dělat šťastnou.
Je to odkaz na... moudra od mého otce.
On není zodpovědný za mé štěstí.
Miluje mě, záleží mu na mně,
ale většina mého neštěstí závisí na mých vlastních volbách,
musela jsem být dokonalá matka.
Musela jsem všechno udělat správně.
Musela jsem mít práci a ujistit se, že...
Chtěla jsem držet laťku, která mě stresovala.
- A také to bylo nemožné. - Naprosto nemožné.
Protože můžeš mít všechno,
ale nemůžeš to mít...
Najednou.
Zopakujeme to.
Můžeš... řekni to ty.
Můžeš mít všechno, ale ne najednou.
Opravdu ne.
Celá ta...
Ne, je to nemožné,
zvlášť když chcete být dobrým rodičem,
a trávit čas se svými dětmi.
Ale těžko se to vyvažuje.
Opravdu si vážím, jak ve Světle v nás
píšeš o tom, jak jsi ty a Barack poznali,
že jeden pro druhého nemůžete být vším
a proto je pro tebe tak důležitý kuchyňský stůl přátel,
a jak říkáš, pomohli ti oddychnout si od manželství.
- Jo. Jistě. - Pověz nám o svém kuchyňském stole.
Víš... dobře.
Řeknu historku o tom, jak jsi poznala můj kuchyňský stůl.
- Jo. Povídej. - Můžu to říct?
V knize to není, ale...
Oprah laskavě pořádala oslavu mých 50. narozenin.
- Byly padesáté? - Nejen... Byly.
Nejen padesáté... Aha, tohle jsem vyprávět nechtěla.
- Nevěděla jsem, že můžu. - Dobře.
Ale souhlasila jsi dřív, než ti to došlo.
Ne, vím, že... Chtěla jsem mluvit o tom, co jsem...
Co jsem... před chvílí
chtěla říct, že Barack Obama, prezident Spojených států,
- mi zavolal, zda bych neuspořádala... - Jo, jasně.
A na konci našeho rozhovoru
mi povídá: „A nezapomeň se zmínit, že jsem volal já.
To já jsem ti řekl, abys to uspořádala.
Takže jsem volal já. Nevolal ti můj asistent.“
Když jsi začala vyprávět, došlo mi:
- „Tak proto to řekl.“ - Proto to řekl.
- „Já jsem volal.“ - Přesně tak.
Takže jedeme k tobě, abys nás laskavě pohostila,
a řeklas: „Přiveď své přátele,“ a já na to: „Tak jo.“
A ona na to: „Kolik lidí?“ A já řekla: „No, asi 12.“
- Dvanáct. - A ty na to...
Cos to řekla? Řekla jsi: „Vždyť nemáš 12 dobrých přátel.“
- Jo. - A já na to: „Ale mám.
- Nesnažím se to nadsazovat!“ - Kdo má 12 dobrých přátel?
Já jo.
A... a Oprah řekla: „Já mám Gayle.“
- A já odvětila... - Jediná osoba,
která měla 12 dobrých přátel byl Ježíš a jeho apoštolové.
To je jediná osoba, co znám.
- Ale pak jsi potkala... - A pak ho jeden z nich zradil.
Jasný?
- Ale pak jsi potkala můj kuchyňský stůl. - Ano.
A viděla jsi, že sbírám přátele po celý život.
Mám svou spolubydlící z vysoké,
mám nejlepší kamarádku z právnické fakulty,
mám maminky, co mi pomohly v Chicagu,
byly jsme parta, vychovaly jsme děti spolu.
Některé z těch dětí tu dneska jsou.
- Jsou jako mé děti. - Ano.
Měla jsem celou partu maminek a žen
ve Washingtonu, D.C.,
které tomu životu rozuměly,
pár těch, které byly provdané za lidi v Barackově vládě.
A když v tom světě jste,
potřebujete někoho, kdo tomu údělu rozumí.
Byly to mé kamarádky až za hrob.
Takže sbírám během života lidi a nechávám si je.
Protože různí lidé přináší do mého života různé věci.
Ale hlavní je, že jim říkám můj kuchyňský stůl,
protože kuchyňský stůl u nás doma byl vždycky místem,
kde jsme se cítili bezpečně.
Přišli jsme jako malí domů z těžkostí na hřišti
a kompromisů v sousedství
a stěžovali jsme si na učitele nebo nespravedlnost
a u kuchyňského stolu jste to vždycky mohli ventilovat.
Cítili jste se v bezpečí.
Byl to asi první stůl, kde jsem měla pocit, že mě vnímají matka a otec,
kteří rádi poslouchali naše historky a hlasy.
Ale u toho stolu jste ožili.
Mohli jste ventilovat urážky a potupy
a křičet a řvát a dostat to ze sebe ven,
takže jste se mohli vzpamatovat
a jít zase ven s pocitem nějakého smyslu.
Takže to je pro mě můj kuchyňský stůl.
Můj život má tolik aspektů.
Mám tolik odlišných stránek od mateřství pro profesionální stránku
a tak dál,
takže se ten stůl stále rozšiřoval.
Zrovna mě napadla otázka.
Všichni ti přátelé... Poznala jsem těch 12 přátel, kuchyňský stůl...
Ale zůstali ti všichni tví přátelé, když jste odešli do Bílého domu?
Ne.
- Ne, nezůstali. - Protože víš proč?
Pamatuju si náš rozhovor
a mluvily jsme o... a řekla jsi: „Došel jim kyslík, nemohli na vrchol.
- Jo. Ne. - Došel jim kyslík, nemohli na vrchol.“
A povídám tu svůj příběh o přátelství, protože...
Připadá mi to jako...
Studie ukazují, že lidé mají méně přátel než dřív
a hlásí směšnou míru osamělosti.
Osamělost, ano.
Myslím, že sociální média nás vyhodily ze cviku.
Myslím že si mladí lidé kvůli pandemii
myslí, že mají přátele na sociálních médiích.
Pamatuju si první účet Sashy, když byla malá,
a dovolili jsme jí... jak se to jmenovalo,
a pak přišla, ale...
Protože jsme všem řekli, ať ji sledují, agentům, personálu.
A já říkala, jestli chceš mít účet,
uvidí ho všichni.
A někdo za mnou přišel a řekl:
„Sasha má 1000 přátel“,
a já na to: „Holka zlatá,
vždyť 1000 lidí ani neznáš.“
Ale tak mladí lidé... Je to brzo.
Myslíte si, že máte 1000 přátel a je vám tak deset?
Vyšli jsme ze cviku.
Ale lidi potřebujeme.
Potřebujeme skutečný kontakt.
Potřebujeme spojení, aby nás ukotvovalo na místě.
Takže ti přátelé, kteří nezůstali,
- nebo nemohli... kterým došel kyslík. - Jo, vrátíme se k...
- Jo. - ...které jsme ztratili.
Chci vědět, ohledně přátel, kteří nezůstali,
musela jsi jim říct: „Promiň,“ nebo to udělal někdo jiný?
S různými lidmi to probíhalo jinak.
Podle toho, jaký tam byl problém.
Ale jedno jsem se naučila.
Buďte otevření přátelům, i novým přátelům.
Chci, aby takové byly i mé holky,
protože nechci, aby žily ve strachu z otevření se
a navazování nových přátelství.
Protože máte rozum, kterému důvěřujete,
víte, kdy lidé, kam až... je vést,
ale když vám ukážou, co jsou zač, musíte...
- Jim věřit. Věřit jim. - Věřit jim a pak jít dál.
A někteří přátelé měli vrtochy, které jsou pro běžné přátele v pořádku.
Ale jakmile... když jdeme do Bílého domu,
je to jako: „Takový být nemůžeš...
- Tady nahoře. - „a být tady nahoře.“
Jde o to: „V sázce je toho příliš.“
- Jistě. - Víš?
A kdyby něco pokazili, nebyli by to mí přátelé.
Barack si možná nechá některé přátele, co...
ale bylo to jeho prezidentství.
Ale mí... když se mí přátelé nechovali správně?
Byl to „pomalý ghosting.“
Znáte „pomalý ghosting“?
Kdy je neodříznete hned,
ale postupně máte čím dál méně času.
- Pomalý ghosting. Aha. - Pomalý ghosting.
Líbilo se mi, jak v jsi v Mém příběhu mluvila
a použila jsi tohle slovo, o rychlosti s jakou to na tebe padlo,
když jsi byla v Bílém domě.
A ve Světle v nás,
jsi napsala, jak to bylo bizarní.
- Jo. - V jednu chvíli píšeš:
„Potřebovali jsme penál pro Sashu a plesovou róbu pro mě,
a potřebovali jsme držák na kartáček a záchranný ekonomický balíček.
- Ano. - Že mé dny se staly bizarní směsí
každodenního a mimořádného,“ jsi napsala.
Líbila se mi část, kde jsi psala,
jak jsi poprvé hlídala Sashu s její kamarádkou
a... jak se ti ulevilo, když jsi viděla, že to funguje.
A pak si ji přišla vyzvednout maminka
a tajná služba řekla: „Nevystupujte z auta.“
Jo.
A ta maminka se stala součástí tvého kuchyňského stolu.
Přesně tak.
Bála jsem se, jak si holky budou zvykat
a mít normální život
a nic nevypadá normálněji než pozvat k sobě domů kamarádku,
i když je to Bílý dům.
Mít opravdové přátele a cítit se jako normální rodič.
Chodit na třídní schůzky
a Barack trénoval tým čtvrté třídy Vipers
v basketbalové holčičí lize.
Byl trenér.
Nevím, jestli jsem tohle už vyprávěla.
Napsal o tom ve své knize,
ale byl trenér rodič čtvrťaček.
Šíleli lidi?
Bylo to docela bizarní,
asi víc pro ostatní v tělocvičně,
ale začal trochu prolamovat ledy, protože byl trenér rodič týmu,
a že je velký fanda basketbalu, dost mu vadilo,
že si holčičky nezavazovaly boty
a běhaly si kolem.
A měl pocit, že promarňují své dovednosti
a v tom týmu nebyla jen Sasha,
ale také Maisy Bidenová, Joeova nejmladší vnučka.
Jsou nejlepší kamarádky.
Ale Maisy byla vynikající sportovkyně
a Barack měl pocit, že můžou být šampionkami.
Takže pomalu vytlačil všechny trenéry
a začal holky trénovat venku o víkendech.
Naučily se dvě hry, jedna z nich byla „box“
a to bylo... to bylo všechno, co zvládly, dvě hry.
Ale být v té tělocvičně každou neděli, když tam hrály...
přišli jsme všichni, protože jsme byli nějak zapojení.
Takže si představ malou místní tělocvičnu v neděli
s prezidentem, první dámou, viceprezidentem, druhou dámou,
babičkou, Maliou, všemi dětmi
a jejich agenty, jak vpadnou do tělocvičny
a pak jsou tam lidi na druhé straně.
A ne že by se Joe a Barack drželi zpátky.
Křičeli: „Házej! Vezmi jí to! Jdi po ní!“
- A musela jsem říct: „Joe, Joe.“ - Je to čtvrtá třída.
A ty jsi viceprezident.
Jo.
Ty holčičky se bály: „On na mě křičí?“
Ale přišlo mi to...
Tehdy jsem se cítila... tehdy jsme měli pocit, že žijeme
a pracovali jsme nejen pro zemi,
ale zároveň jsme nezanedbávali své děti.
Jako rodiče jsme měli jsme zodpovědnost správně vychovat své děti.
I když jsme pracovali na zdravotní péči
a pomáhali dívkám ke vzdělání.
Co bychom byli za lidi...
- Skvěle. - ... kdybychom se nepostarali
o naše holky.
Na Světle v nás mě překvapuje,
s jakou otevřeností ukazuješ svou zranitelnost.
Prostě to všechno ukážeš,
čímž nám připadáš ještě bližší,
protože jsi nám ukázala, jak jsi upřímná.
Takže mě zajímá, zda bojuješ s nesmělostí.
Proboha, jistě.
Ten strach je tam pořád.
Pořád se ho snažím zvládat.
Ale asi víš, že jako černoška to mám vypálené v DNA.
Teď jsem tady,
ale zažila jsem svá úskalí a překážky.
Nevím, jestli si pamatuješ, jaké to pro nás tehdy bylo,
když jsme poprvé přišli do Bílého domu,
když lidé zpochybňovali rodný list mého manžela
a říkali, že jsem rozlícená, zahořklá černoška,
a obviňovali nás, že nemilujeme svou zemi,
že nejsme dost američtí a jedni z nich.
To bylo součástí hry, jak nás odcizit, jak říkám,
„Odcizte je, ať nejsou jako my,
a pak se jich budete bát a mít z nich strach.“
Nikdy se nezbavíte potřeby se osvědčit,
protože lidé od váš očekávají tak málo.
Vím, že v hledišti jsou tací,
kteří zažili někoho, kdo je pořád
- podceňoval. - Ano.
Kdo se povyšuje, má o vás nízké mínění a mylně vás hodnotí,
protože... kvůli vaší jinakosti, ať je to cokoli.
A opět, já jinakost definuji široce.
Nesete si to s sebou.
Ale stále jsem pracovala na tom, abych tu energii využila
a živila světlo a nedovolila, aby ho někdo utlumil.
Zkoušela jsem nasadit taktiku: „Já vám ukážu.
Myslíte, že to nezvládnu?
Myslíte, že nebudu dobrá první dáma?
Budu makat jako šroub.“
Takže s tím bojuji tvrdou prací.
Budu pracovat, dokud mě nezačnou vnímat.
Myslím, že nikdo, kdo není člověk tmavé pleti,
nikdy úplně nepochopí, co píšeš ve Světle v nás,
že těch osm let, cos byla první dámou:
„Jsem byla ostražitá a opatrná a byla jsem si plně vědoma, že na Baracka, mě
a naše děti se upírají oči celého národa
a že jako první černoši v Bílém domě
- jsme si nemohli dovolit to pokazit.“ - Jo.
A nepokazili jste to.
Nepokazili!
Ani jednou!
Ani jednou jste to nepokazili!
Kromě toho béžového obleku.
Ale chtěla jsem říct... já vím.
Víte, jak je to mimořádné?
Nejen že nic nezkazili,
ani nikdo z rodiny nic nezkazil.
Žádní problémoví členové rodiny.
Ale řeknu něco, co vždycky říká Marian Robinsonová,
což je... pomáhá mi to zůstat skromná a soustředěná.
Reprezentujeme pravdu toho, co jsme vždycky byli.
Na světě je hodně lidí, kteří se cítí odlišní,
kteří se snaží prosadit a neudělat žádnou chybu.
A proto, jak se to snažil vyjádřit můj otec,
si musím neustále připomínat:
„Nemůžu se vymanit ze zrcadla někoho,
kdo mě chce vidět jinak.
To nemůže být můj záměr, je to jejich jed, ne můj.“
A to je poselství všem lidem zde, zvlášť mladým lidem,
kteří začínají pociťovat úskalí a překážky jinakosti,
meze, které se lidi snaží ve svém světě vytyčit.
Musíme se snažit být k sobě laskaví
a přijímat se s radostí
a posilovat naše vlastní světlo a ovládat svůj strach,
protože někteří lidé tam venku nás nikdy nepochopí.
Nikdy jim nebudeme dost dobří
a já s tím bojuji empatií
a připomínám si,
že když je někdo tak uzavřený ve své malosti,
sám bojuje s nedostatkem sebedůvěry.
Bojuje s pocitem nedostatečnosti
a musím to rozpoznat
a najít v tom soucit
a žít dál svůj život nejupřímněji,
nejzranitelněji a nejpravdivěji, jak to jen jde,
a nenechat se tím zastavit.
To protože pořád stoupáš, proto.
Jo. Na chvíli se zastavíme u toho.
- Je to tu. - Je to tu, stoupání.
Jaké je to je, cítit se osvobozená
od zkoumání a odsuzování
kvůli něčemu tak prostému,
- jako co si vezmeš na sebe? - Jo.
Protože, vzpomeňme si, když Michelle a Barack s rodinou
jeli do Grand Canyonu a Michelle měla šortky?
Snažili se z toho udělat ten největší skandál.
A když jsem tě v Atlantě viděla
v kožených kalhotách...
Řekla jsem si: „Mitch McConnell by svolal slyšení v senátu.“
To jo.
Kdyby tě viděl v těch černých kožených kalhotách...
svolal by zvláštní zasedání, aby prodiskutovali...
„Co se těmi kalhotami snaží říct?“
- ...„Co se tím snaží říct?“ - Co to spřádá za čertovinu?
Revoluci.“
Můžeme mluvit o tvém vývoji v super, trendy...
Co znamenají všechny ty úžasné...
- Myslím... - Co to znamená?
Oprah, myslím... ale můžeme cítit spojení s 50. a 60. léty.
Navíc jsme žily dost dlouho na to,
abychom se nestaraly, co si ostatní myslí...
je to jen evoluce a vývoj
a uvědomění si: „Nechte mě žít, jak chci já,
nechte mě se přijmout takovou jaká jsem,“
a o to jde s těmi nástroji,
a co říkám mladým lidem, kteří se cítí jako:
„Takhle já nepřemýšlím. Ještě jsem na to nepřišla.“
První věc, co v té knize říkám mladým lidem, je:
buďte se sebou trpěliví.
Trvá celý život, než naleznete svůj hlas.
Je to proces. Je to vývoj.
Nebudete... všechno, co budete,
dokud nedosáhnete našeho věku
a dokud už nemáte něco za sebou a nenarazili na pár překážek a můžete...
- Tahle kniha je pro mladé jak dělaná. - Jo.
- Koupila jsem 24 kusů. - Výborně.
Ano.
Zaplatila jsem za ně. Nechtěla jsem je zadarmo.
- Koupila jsem 24... - To ne.
Nechtěla. Koupila jsem 24 kusů.
Měla bys to číslo zdvojnásobit.
Pro...
Vidíte? Oprah nikdy není spokojená.
Poslala jsem...
- Poslala jsem je všem svým holkám. - Jo.
A podtrhla jsem různé části
jako stranu 68, stranu 157...
- „To je pro tebe!“ - „To je pro tebe!“
A pak jsem na začátek napsala: „S láskou, od mámy O a Michelle.“
- To jsem ráda. - Ano.
- Mám tvé holky ráda. - Jo.
Myslím, že je to cenný nástroj...
K dostání kdekoli prodávají dobré knihy.
Myslím, že je to cenný nástroj pro mladé lidi zvlášť,
- nemluvě jako dárek. - Jo.
A doufám, že odstartuje mnoho diskuzí,
protože touhle knihou sdílím své nástroje.
Tohle pro mě fungovalo, tohle ne, ale všichni je máme,
a musíme k sobě být zranitelní.
Myslíš o věcech, o kterých nemluvíme?
Ano. Jako o Velké M.
Jako o Velké M.
- Přemýšlím... - Mladé ženy říkají: „Co to je?“
Jak jsi na tom s Velkou M? Jak jsi na tom s menopauzou?
Je to dobrý. V pohodě.
Asi to jde dobře.
Myslím, že ti to sekne!
Ale je to zážitek.
Mně se to stalo, když mi bylo tak 52, 53 let
a myslela jsem, že umírám.
Opravdu, protože jsem ne... Měla jsi návaly horka?
Mohla jsem... Začala jsem hormonální léčbu. Jo.
Aha. O tom jsem nic nevěděla.
Vidíš? To jsme nevěděly,
- protože studie... - Nemluví se o tom.
A o to jde. Vědci nás jako ženy nezkoumají.
Proč o tom nic nevíme?
A pak nám chtějí říkat, co dělat s dělohou
a ani...
Tohle říkám mužům v mém životě.
„Neznáš mě, tak mě nekomentuj.
Nech si své názory o mně, jak vypadají mé vlasy,
co se děje v mém těle, prostě se do toho nepleť.“
- Nepleť se do toho. - To se mi líbí.
Takže... Ano, také mám hormonální léčbu,
ale na začátku jsem o ní nevěděla.
Neměla jsem návaly horka, jen...
Když jsem se ptala své matky, tak říkala: „Já už nevím.“
Moje matka říká to samé.
- „Já už nevím.“ - „Já už nevím.“
Já na to: „Mami, ty si nic nepamatuješ. K čemu ty jsi?“
Takže jsem měla... nikdy jsem neměla návaly horka,
- ale měla jsem hrozné srdeční bušení. - Jo.
Chodila jsem od doktora k doktorovi a nikdo mi neřekl:
„Aha, víte co? To by mohla být...“
To protože se nikdo na tuhle problematiku nesoustředí.
Myslím, že naše generace to změní...
- Přesně. - ...protože nechceme, aby tím naše holky
procházely. Takže o tom budeme mluvit.
Maya Angelouová mi říkávala: „Zlato, padesátky jsou všechno,
- co jsi chtěla být. - Jo.
Padesátky jsou všechno,
- cos chtěla být.“ - To je skvělé!
Cítíš to tak?
Tohle je nejlepší věk, cítím se nejvíc jako já.
A proto... Teď se cítím nejmoudřejší.
A myslím, zase jde o sociální média.
Jako by všichni... Rádi posloucháme mladé lidi,
protože si myslíme, že mládí má hodnotu.
Vy nic nevíte.
Když chci někoho poslouchat mluvit o mateřství,
chci to slyšet od někoho, kdo už to má za sebou.
Chci vědět... jak to u vás dopadlo,
než se rozhodnu, jestli vaše rady poslechnu.
Takže o mateřství mluvím se svou matkou,
nebudu o tom mluvit
s někým na Instagramu nebo co.
Kdo vychovává děti teď.
Ale o to u žen a moudrosti jde.
Zestárneme a společnost na nás zapomene.
Muži zestárnou a jsou za distingované, jejich šediny jsou sexy.
My máme vypadat stejně, jako když nám bylo 20.
Nebo jsme selhaly.
Jsme moudřejší než dřív.
Ženy našeho věku a starších mají tolik moudrosti.
A jediné, co mladým ženám říkám, je rozšiřte svůj kuchyňský stůl.
Ať to nejsou jen lidé vašeho věku.
A já dělám to samé.
U svého kuchyňského stolu mám mladé lidi, ale i staré lidi.
Tolik se toho můžeme naučit o tom, jak být ženou nebo člověkem.
Ale musíme být otevření faktu, že ženy mají hodně vědomostí.
A musíme tomu být otevření.
Trvá nám to tak dlouho,
abychom se podívaly na všechny naše úspěchy a prohlásily se za vítěze.
Muži prohlašují v... Je jim 20. A říkají: „Jsem muž,“
a já na to: „Ty taky nic nevíš.“
Ale musíme vychovat děti, mít 50 milionů úspěchů
a teď se můžu rozhlédnout a říct:
„Něco vím. Měla jsem pravdu. Jsem strategická.
Byla jsem... jsem v tom dobrá.“
Doteď jsme si jako ženy nepřipisovaly uznání.
Ano. A tys nám s tím pomohla pomocí této knihy.
Máme to ale všechny. Máme to v sobě...
Jako rodič často nevíš,
co si tvé děti odnesou.
- Ano. - Je to tak?
A pak ve Světle v nás vyprávíš příběh
o tom, jak jste s Barackem jeli navštívil holky.
- Ano. - Byly ve svém novém bytě.
A měla jsem takový osvícený okamžik s podtáckem.
- Pověz nám o tom okamžiku. - Jo.
Pozvaly nás na koktejly před večeří.
A tohle je poprvé, co je vidíme...
Žily spolu jako dospělé.
A bylo to hezké sledovat.
Měly nábytek, pokusily se nám udělat nějaké slabé martini.
Však víš.
Měly tác s uzeninami a sýry,
ačkoli si Malia stěžovala na cenu sýru.
Říkala: „Netušila jsem, že je tak drahý.“
A já na to: „Jo tak teď počítáš peníze, když je to tvůj sýr...
Dřív se přikradla k našemu tácu s uzeninami a sýry
a všechno snědla dřív, než přišli hosté.
Řekla jsem: „Trochu úcty k ceně uzenin a sýrů.“
Tak si popíjíme
a chceme si položit pití na stůl a šup!
Vytáhnou podtácky.
Řekla jsem: „Teď máte starost o svůj levný stůl.“
A také: „Neviděla jsem vás vytahovat podtácky v Bílém domě,
když... na ten stoletý stolek.“
Ale je hezké vidět, že poslouchaly.
A sledovat je v pozadí,
jak objevily prach.
Malia je jím fascinovaná.
Říká: „Otírám prach a za pár dní, je tam zase.“
- A já na to: „Jo, - Tak to chodí.
Proto musíš furt oprašovat.“
Myslím, že ten sen, který pro své dcery máš,
byl ve Světle v nás opravdu dojemný.
Je to jako takové prohlášení pro ženy 21. století.
Píšeš: „Nechci, aby viděly manželství
jako nějakou výhru, za kterou se mají hnát a vyhrát.“
Jo.
Mohla bys nám říct víc o tom snu pro své...
Jo. Chci, aby si mé dcery vybraly
podle svého a ne co společnost považuje za správné.
Protože pro lidské štěstí máme velice úzkou definici.
A ne všem to vyhovuje a myslím, že hodně deprese
a úzkosti na obou stranách, u mladých mužů a žen, starších mužů a žen,
souvisí s tím, že se snažíme svůj život narvat,
do těchto úzkých definicí.
Můžeš být šťastná, jen když nalezneš lásku svého života
a vdáš se.
Někteří lidé nejsou na manželství stavění.
Někteří lidé nikdy nenajdou partnera, kterého by milovali,
ale štěstí je i v jiných věcech.
Vím, že tys to zažila.
Kolik lidí k tobě přišlo a řeklo:
- „Budeš mít dítě?“ - Ano.
Jako kdybys neměla televizní pořad,
neměla peněz jak želez a jako bys...
a lidi pořád říkají:
„Ale nejsi matka. Je mi tě tak líto.“
- Ano. - Já na to: „Oprah je šťastná.
- Velice. - Viděla jsem ji.
- Je fakt šťastná.“ - Mám se dobře.
Jo.
Ale chci, aby mé dcery a všechny mladé dívky
měly možnost prozkoumat,
kdo jsou, a rozhodnout se, kým chtějí být.
A to platí i pro muže. Mladé chlapce.
Máme tak úzkou definici toho, co znamená být mužem.
Co když nechcete vést společnost? Co když nejste přirozený vůdce?
Co když rádi pracujete rukama?
Co když chcete být tátou na plný úvazek?
Představ si všechny ty CEO...
Proto si myslím, že hodně mužů je nešťastných a naštvaných
a snaží se získat moc, protože k sobě nejsou upřímní.
- Souhlasím. - Žijí nějakou verzi toho,
jaký si myslí, že má muž být.
- Co společnost říká, že má být. Ano. - Přesně.
Takže chci, abychom jako rodiče nechali naše děti vyjádřit se, kým jsou dřív,
než jim začneme vnucovat tyhle
- naše cíle... - Jo.
...aby našly nějaké štěstí.
Líbilo se mi, jak jsi tu část zakončila,
kde jsi mluvila o Malii a Sashe.
Zakončila jsi tu část takto:
- „Doufám, že najdou domov. - Ano.
Doufám, že najdou domov.“
Vždycky když přijde řeč na politiku
a kdo by měl kandidovat na prezidenta, padne tvé jméno.
Proč o tom mluvíš?
Proč o tom mluvíš teď, Oprah? O co se snažíš?
Chci, abys... Byla jsem na nedělním brunchi
a pár lidí o tom mluvilo a povídali mi:
„Možná by to mohla zvážit.
Myslíš, že to zváží?“ Říkám: „Stoprocentně ne.“
Takže můžeš lidem říct, proč to nikdy nezvážíš?
Kandidovat na prezidentku.
Zaprvé jsem nikdy neprojevila
jakýkoli zájem o politiku.
Nikdy. Souhlasila jsem, že budu podporovat svého manžela.
Chtěl to udělat a byl... v tom skvělý.
Ale nikdy jsem neřekla:
„Asi chci kandidovat.“
Nikdy. Takže přemýšlím,
záleží na tom, co chci?
- To je hezké. - Záleží na tom,
kým chci být?
Politika je těžká, a je to...
A lidé, co se jí věnují...
Stejně jako manželství, jako děti, musíte to chtít!
Musí to být ve vaší duši, protože je to tak důležité.
V mé duši to není.
V duši mám službu,
pomáhat lidem, pracovat s dětmi, to je mé...
Strávím celý život pomáháním dětem, aby jim lidé naslouchali
a aby našly své světlo.
To budu dělat.
- K tomu politickou funkci nepotřebuju. - Jo.
Vlastně si myslím, že jsem efektivnější mimo politiku
protože politika je bohužel tak rozdělená.
Jakmile se přihlásíte k jedné straně,
odcizíte se druhé polovině země.
Teď třeba lidé, co se mnou politicky nesouhlasí,
stejně můžou získat něco, co jim pomůže.
Třeba pomůžu dítěti, co je republikán.
Protože třeba mi budou naslouchat. Bohužel si myslím, že politika nás omezuje.
A musíme se z toho dostat.
Musíme se spojit v tom,
jak vidíme jeden druhého na druhé straně barikády,
protože jsme stále jedna země.
Musíme se neustále podporovat.
Nemůžeme dovolit, aby nás rozdělili a podrobili si nás.
Ale já to nebudu.
Já to v politice dělat nebudu.
A myslím, že už bys nemohla nosit ty černé kožené kalhoty.
To určitě ne! Takže tak.
Než jsem četla Světlo v nás,
cítila jsem, a vím, že mnozí z vás se cítili stejně,
protože si všichni se svými přáteli povídáme o tom,
- jak se všechno zhoršilo. - Jo.
A myslím, že hodně z nás cítilo stejně jako ty, než jsi začala psát,
že máme tolik velkých problémů,
že musíme překonat tolik úskalí
a jako by existovalo nějaké šílené spiknutí.
Jak se zase dopracovat k důvěře?
Jo.
Vůči naší vládě, vůči druhým...
- Jo. - ...tak,
abychom se pořád necítili otupěle a unaveně.
Jo. Myslím, že nesmíme podceňovat,
nakolik to karanténa zhoršila,
protože jsme byli od sebe fyzicky izolovaní.
A ačkoli to pro někoho bylo dobré.
Říkáte si: „Uf, lidi už mě unavují.“
Myslím, že musíme být spolu.
Opravdu.
Myslím, že když se sejdeme
a smícháme naši pospolitost,
cítíme se lépe.
Cítíme se lépe...
Copak se dneska všichni necítíte lépe?
- Necítíte se lépe? V úterý večer? - A nemohli jsme to dělat.
Vždycky říkám, že je těžší nenávidět zblízka.
A byli jsme jeden od druhého izolovaní.
Slyšeli jsme o sobě jen ze zpráv a sociálních sítí.
A podle mé zkušenosti v téhle zemi
je to pokřivení pravdy ohledně toho, kdo jsme.
Cestovala jsem po celé zemi,
v komunitách různých ras,
a různých socioekonomických pozadí a politické příslušnosti,
a všichni lidé...
byli laskaví a slušní ke mně
i k mé rodině, jakmile nás poznali.
Možná s námi nesouhlasili, ale nejsme ti lidé, co vidíte v televizi,
a chci, abychom si to pamatovali.
Že bychom se jeden druhého neměli bát.
Všichni... Existují výjimky, které mají velké problémy,
ale většina lidí jsou jako babička a děda a máma a táta.
Jsou to tvrdě pracující, čestní a slušní lidé,
kteří nejsou namyšlení,
kteří jsou vděční, kteří jsou hrdými Američany,
kteří chtějí těžce pracovat a říkat pravdu.
Taková je naše země a...
Ale musíme mít vůdce...
kteří budou dělat to samé.
Víte?
Je nebezpečné, když naši vůdci říkají něco jiného.
Líbí se mi začátek knihy.
Je tam báseň od Alberta Ríose:
„Pokud někdo z rodiny dělá problémy,
stovka dalších ne.
Ten špatný nevyhraje.
Ne nakonec.
Ať křičí sebevíc.
Nebyli bychom tu, kdyby tomu tak bylo.“
Je to prostá pravda.
Což nás přivádí k frázi, která se stala synonymem s tvým jménem:
„Když klesají, my stoupáme.
My stoupáme.“
A říkáš, že stoupání
většinou zahrnuje i pomlku,
než na něco zareaguješ. Je to tak?
- Naprosto. - Dobře.
Co se v poslední době v tvém životě nebo v téhle zemi stalo,
co tě přimělo nechat si odstup a říct: „Potřebuji přestávku a začít stoupat“?
Momentálně mě ve světě rozčiluje mnoho věcí.
- Počkej. Můžu se na něco zeptat? - Ano.
Stoupáš okamžitě?
- Ne. Ne. - Aha.
Ne, k tomu slouží kuchyňský stůl, pamatuješ?
Sednu si ke kuchyňskému stolu a dáme si „klesající sezení“.
Víš?
Prostě klesáme. Snažíme se vstát ze země.
- Dobře. - Dělávala jsem to s personálem
v Bílém domě před projevy
nebo rozhovory,
nacvičovali jsme odpovědi na otázky,
protože věděli, že ze sebe musím dostat to klesání.
- Takže jsem... - Je fajn to vědět.
Jo. Odehrála jsem něco, čemu jsem říkala
„Prezidentská konečná prohlášení“.
Řekla jsem: „Víte co?
Mohli bychom jít domu, kdybych prostě řekla: ‚burr,‘‘ ne?
A můj tým řekl:
„Jo, to nedělejte.“
Ale občas...
takže stoupání neznamená, že necítíte zlost.
Neznamená to, že nemáte nic cítit.
Neznamená to být lhostejný
vůči nespravedlnosti a nerovnosti.
Neznamená to, že nic neděláte.
Je to jen volba ohledně vašeho přístupu.
A stoupání je volba.
Je to volba, která je podle mě nejvyzrálejší.
Je to dlouhodobá volba.
Není to jen utápět se v intuici,
kterou cítíte, že...
v tu chvíli je to požitkářské.
A když jste vůdce s programem,
nemůžete si dovolit oddávat se své vnitřní ošklivosti.
Máme zodpovědnost stoupat, protože žijeme...
Protože jsme prožili vedení, které klesalo,
a to se nikomu nelíbí.
Nevede to k řešení. Prostě to nefunguje.
Takže... v té knize odpovídám na otázku,
na kterou se mě všichni ptají:
„Pořád stoupáš, Michelle? Teď? Opravdu?“
A má odpověď je: „Ano, jistě.
Vždycky stoupáme. Stoupáme,
ale zároveň pracujeme.“
A to chci říct mladým lidem,
že světlo v sobě máme všichni,
musíme se naučit, jak ho v sobě nejdřív rozsvítit.
Nemůžeme se spoléhat, že ho v nás rozsvítí někdo jiný,
protože občas v sobě žádné nemají.
A když ho rozsvítíme, musíme ho chránit.
Chránit ho dobrým kuchyňským stolem, mít kolem sebe lidi,
ale zároveň je též nechat jít, pokud už nám nic nepřidávají.
- Když jim dochází kyslík. - Když jim dochází kyslík.
Musíte se chránit před jedem tam venku.
Musíte se dostat ze zrcadel ostatních lidí.
A jakmile se obrníte a všechno si srovnáte,
pak je vaší zodpovědností to světlo sdílet.
O tom je stoupání.
Takže když přemýšlíte o interakci,
promlouvání, textování, používání sociálních médií,
přemýšlejte o světle ve vás.
Veďte tím světlem,
protože světlo plodí světlo a naděje plodí naději.
Stoupání plodí další stoupání.
Proto to děláme.
Díky, žes nám připomněla světlo v nás. Michelle Obamová!
- Díky, Oprah Winfreyová! - YouTube Theatre!
- Děkuji, L.A.! Buďte dobří! - Díky, L.A.!
DĚKUJI, LOS ANGELES!
Dobrou noc, lidi!
Překlad titulků: Jaroslava Sůvová