Downloaded from YTS.MX
JOULUKUU 2022
Hei, miten menee? - Miten te tulitte?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Otimme Uberin. - Uberilla.
Hän oli oikein ystävällinen.
Hän piti meitä hauskoina, koska mehän olemme.
Miltä tuntuu? - Oikein hyvältä.
Kiva nähdä toinen show ja miten se eroaa ensimmäisestä.
Anteeksi, etten päässyt aiemmin.
Olet koulussa. Ei se haittaa. Oletko vapaa?
Kyllä, olen vapaa.
Poninhäntä sopii viimeiseen show'hun.
Olet käyttänyt ponnaria. - Niin olet.
Lettisi Kimmelissä tänä aamuna. - Näitkö sen?
Se oli nätti.
Niin oli. - Kiitos! Kiva, että tykkäätte.
Niin tykkäämme. - Kyllä.
Ikävä teitä. - Tiedän, meilläkin oli.
Mutta meillä on kaksi viikkoa yhteistä aikaa.
En pyydä enempää.
Olin sanomassa... - Sanoimme niin.
Vain koska soitit meille erikseen.
Mietimme, miksi hän soittaa. "Meillä ei ole liikaa päivällisiä,
jolloin meiltä loppuu jutut kesken."
Kolme ja puoli tuntia autossa.
Olisin voinut lentää täältä Chicagoon.
Totta. Voisit palata pian Chicagoon.
Olisin voinut palata, uskomatonta.
Me siis... - Hei.
Hei, tervetuloa. - Tässä on Rita.
Hän on näyttämömestarimme. - Hei, Rita.
Hän vie meidät. - Näyttämömestari.
Viimeinen show. - Niinpä.
Hyvältä näyttää. Tähänkö? - No niin...
Hyvin meni.
Oletteko valmiit näkemään Michelle Obaman? Ääntä!
Tästä se lähtee!
Viimeinen ilta!
Viimeinen ilta. Tästä tulee hyvä. - LA:ssa.
Tästä tulee todella upea. - Viimeisenä iltana.
Kaksi, kolme!
Minusta tulee minä!
MINUN TARINANI
Neljä vuotta sitten, kun julkaisin Minun tarinani,
matkustin ympäri maata ja maailmaa -
ja tapasin monia uskomattomia ihmisiä, mukaan lukien joitakin teistä.
Kiertue oli yksi elämäni parhaista kokemuksista.
Mutta sitten, lähes hetkessä, kaikki muuttui.
KAIKKI TAPAHTUMAT SIIRRETTY
Maailma sulkeutui.
Meidät erotettiin toisistamme.
Samaan aikaan meillä oli muitakin koskettavia haasteita.
Kauan odotettu rodullinen tilinteko Amerikassa.
Se kaikki järkytti ja suututti meitä,
lannisti ja teki meidät näkymättömiksi.
Ja ehkä kaikista eniten yksinäisiksi.
Miten me päädyimme tähän?
Miten olemme muuttuneet?
Ja mikä tärkeintä, miten vakautamme taas tilanteen?
Olen pohtinut näitä kysymyksiä
uudessa kirjassani ja podcastissani.
Kuten varmasti moni teistäkin.
Siksi olemme täällä tänä iltana, taas yhdessä.
Koska vaikka maailma tuntuu synkältä,
me kaikki yritämme suojella, sytyttää ja jakaa kantamaamme valoa.
VALO MEISSÄ KAIKISSA
Minulla ei tosiaankaan ole kaikkia vastauksia.
Päinvastoin. Mutta minulla on oma tarinani.
Kuten myös sinulla.
Ja jotta voimme sitoa tarinamme yhteen,
hyvä ystäväni on täällä valaisemassa polkua.
Toivottakaa tervetulleeksi ainutlaatuinen -
Oprah Winfrey!
Tervehdys, LA!
Hei!
Hei, LA!
Hei, LA siellä ylhäällä!
Hei, LA siellä!
Ihana nähdä teitä, LA!
Hyvänen aika.
Miten fantastista, että olette täällä -
tiistai-iltana.
Valo meissä kaikissa -kiertueen viimeisenä iltana!
Katsokaa nyt teitä!
Olette kaikki olleet jossain vaiheessa elämäänne -
tilaisuudessa, jossa juontaja -
on edessänne ja sanoo:
"Meillä on vieras, joka ei esittelyjä kaipaa",
ja esittelee sitten seuraavat 20 minuuttia,
mitä se henkilö on tehnyt syntymänsä jälkeen.
En tee sitä.
Koska te tiedätte jo, kuka täällä on.
Tiedän sen, koska ajoitte pitkin valtateitä 101, 405 ja 5...
Ja 10...
Minä ajoin pitkin valtatietä 101. Siinä kesti kolme ja puoli tuntia.
Olen täällä samasta syystä kuin te.
Saadakseni hieman sitä valoa, joka hänessä on!
Nainen, joka ei tosiaan esittelyjä kaipaa.
Ikuisesti ensimmäinen naisemme,
Michelle Obama!
Oprah Winfrey!
Katso nyt tätä. - Katso LA:ta!
YouTube Theater!
Viimeinen ilta!
Hyvänen aika!
LA!
Kunnon päätös kiertueelle.
Tämä on... - Tämä se taitaa olla.
Pakko sanoa, että on tiistai-ilta...
On tiistai-ilta! - Ei edes...
Viikko ei ole edes puolivälissä, ja ihmiset tulivat.
Katsomaan sinua. - Jestas.
No...
Oli melko suuri lisäbonus,
että saimme tänne myös Oprah Winfreyn.
Pakko sanoa, että kaikki muut juontajat -
olivat iloisia, ettei heidän tarvitse esiintyä jälkeesi.
No... - Niin...
Mielenkiintoista, koska -
olen seurannut sinua Instagramissa,
ja ihmiset ovat sanoneet minulle:
"Näkisit, mitä Conan tai Tracee Ellis Ross teki,
mitä Gayle teki. Näitkö Tylerin? Näitkö Ellenin?"
Niinpä minusta tuntui, että jestas...
Alkoiko sinua pelottaa?
Pelottaa! - Jopa Oprah Winfreytä pelottaa!
Itse asiassa...
Tiedätkö, mitä tapahtui?
Päätin palata työkalupakille...
Juuri niin. Osaat tämän kyllä.
"Osaan haastatella." - Niin osaan.
Ihmiset eivät pelota minua. - Juuri niin!
Joten tässä sitä ollaan. - Kiitos, että olet täällä.
Hyvä ystäväni. - Kiitos. Olet kovin rakas.
Niin sinäkin. - Arvostan sinua kovasti.
Samoin. Samat sanat. - Sitä, mitä edustat.
Tämä on viimeinen ilta kuuden kaupungin kiertueella,
joka alkoi koronasulusta.
Kyllä. - Selvisit siitä.
Ja annoit meille Valo meissä kaikissa - kirjan. Taistelit sen puolesta.
Mutta ennen kuin selvisit siitä,
haluan tietää, missä olit ja mitä tapahtui,
kun tajusit, että tämä on vakavaa.
Emmekä mene minnekään. - Niin.
Mielenkiintoista kyllä, olin tien päällä.
Kiertue oli juuri päättynyt, pidimme vapaata, ja olin tien päällä -
tekemässä puhetilaisuuksia.
Olin Las Vegasissa, koska puhetilaisuuksien aikana -
juhlin myös tiimini kanssa -
kiittääkseni heitä kovasta työstä kiertueella.
Silloin oli maaliskuu 2020. - Maaliskuu.
Silloin oli puhetta koronasta, mutta -
se oli lähinnä ihmettelyä. Olimme siis Las Vegasissa.
Ja silloin alkoi tulla peruutuksia.
Muistatko heijastusvaikutuksen? Ihmiset eivät tienneet, mitä tehdä.
Yritykset tekivät -
pikaratkaisuja, ja me olimme jumissa Vegasissa -
seuraten, kun maailma sulkeutui hitaasti. Siltä silloin tuntui.
Tapahtumia alettiin perua. Ja me olimme Vegasissa.
Kasinot alkoivat tyhjentyä hitaasti.
Las Vegasin kadut alkoivat autioitua.
Tuntui, että olimme aavekaupungissa.
Tuntuiko, että on päästävä kotiin? - Kyllä.
Yritimme olla vastuullisia ja odottaa, kunnes kaikki peruttaisiin.
Aivan. - Lopulta viimeinen tilaisuus peruttiin.
Ja me menimme kotiin.
Tuntui aavemaiselta olla tien päällä,
kun maailma alkoi hitaasti sulkeutua.
Emme olleet täysin varmoja. - Emme olleet varmoja mistään.
Kaikki vain käyttivät käsidesiä. - Totta.
Pesivät ruokaostoksiaan. - Niin.
Pesivät ruokaostoksiaan. - Saippualla.
Se oli se vaihe.
Ja sitten huolestuin tytöistä, koska he olivat -
yhä koulussa, ja mietin: "Lapseni ovat siellä koronan armoilla."
Toivoin yliopistoilta vastuullisuutta.
Sitten lopulta päätimme, että he tulevat kotiin,
mutta minä mietin: "Jestas, tulevatko he kotiini?"
Mietin, että he tulevat kotiin lentäen,
joten Barack ja minä pyysimme heitä pitämään maskeja.
Ja kun he tulivat kotiin,
pakotin heidät yöpymään autotallissa -
ja avaamaan matkalaukkunsa.
Pakotin heidät pysymään siellä.
Käskin heidän riisua matkavaatteensa.
Emme tienneet mistään mitään.
Mieheni mielestä käyttäydyin järjettömästi,
mutta sanoin, että yritämme... Emme tienneet!
Ei se ole järjetöntä. Stedman oli 14 päivää vierastalossa.
Muistan sen!
Tuo on siltä 14 päivän ajalta.
Niin, Malia ja Sasha, pääsitte ainakin sisään taloon.
Halusimme luoda koronaturvallisen yhteisön,
ja koska he olivat matkustaneet, me odotimme,
etteivät he tuoneet virusta kotiin.
Emme tienneet, miten kauan odottaa tai mikä itämisaika oli.
Pelkäsitkö koronan saamista sinä ensimmäisenä vuonna?
Ennen rokotuksia. - Mielenkiintoista.
Auttoi, että asuimme entisen presidentin kanssa.
Se voi auttaa. - Joka...
Ei vain kenen tahansa presidentin, vaan sellaisen, joka uskoo tieteeseen.
Joka oli -
luotsannut maan usean pandemian läpi.
Muistatteko Ebolan?
Yhdysvalloissa raportoitiin yksi tapaus.
Se oli aviomieheni ansiota.
Palasimme masennuksen partaalta.
Kaikki unohtavat, miten huonossa jamassa olimme.
Me siis asuimme faktamiehen kanssa.
Hän tiesi, mistä oli kyse.
Se oli pelottavaa, mutta meillä oli tietoa.
Pelottavaa oli se... - Olit siis lohdullisesti peloissasi.
Lohdullisesti peloissamme.
Kuten kerrot kirjassasi, lohdullisesta pelosta.
Minä olin kauhuissani. - Mutta minua pelotti.
Pelotti, kun seurasin hämmennystä maailmassa.
Ristiriitaisia tietoja, epäjohdonmukaisuutta,
johtajuuden ja suunnitelman puutetta,
sitä, kun ihmiset eivät ottaneet sitä vakavasti.
Ihmiset pitivät pandemiaa pidennettynä lomana.
Riidat maskien käytöstä,
nuoriso bailasi rannalla Floridassa.
Muistatko? Kyllä. - Se oli pelottavaa.
Mietin, että kaikki ne nuoret palaavat kotiin -
isovanhemman tai autoimmuunisairaudesta kärsivän luo,
ja siitä tulee katastrofi.
Se minua pelotti. Disinformaation seuraaminen.
Se on pelottavaa.
Seurata, miten ihmiset vastustivat tutkijoita ja asiantuntijoita.
Se oli mielestäni pelottavinta.
Seurata sitä, miten huonosti virukseen reagoitiin.
Minä vietin pandemian syöden.
Pidimme taco-tiistain... - Niin mekin!
Me rakastimme taco-tiistaita. - Niin mekin.
Mutta tiistai koitti aina pian. - Eikö?
Onko taas tiistai? - Kävikö teillä niin?
"Taasko on tiistai?" - Taas?
Jestas. Sanoin, että pidetään taco-tiistai joka toinen tiistai,
koska se koittaa niin pian. Ja saattoi mennä päiviä, kun mietin:
"Teinkö mitään? Sainko mitään aikaiseksi?"
Sinä olit saanut kirjan kirjoitettua pandemian aikana.
Kirjoitit kirjan.
Et aloittanut sitä heti alussa.
Et sanonut: "Nyt otan kaikki henkilökohtaiset -
ongelmani, Barack,
ja käytän sen energian -
ja teen siitä majakan valoille,
joita me kaikki kannamme."
Se ei tapahtunut niin. - Aivan.
Kirja syntyi siitä,
että ihmiset kysyvät aina neuvoa.
Minulta kysytään aina, miten sain tämän aikaan.
"Miten pääsit tähän pisteeseen?
Miten löysit äänesi? Miltä tuntuu olla näkyvillä,
kun sinut on kasvatettu olemaan näkemättä paikkaasi maailmassa?"
Olin jo kamppaillut näiden kysymysten kanssa miettien:
"Kun saan tilaisuuden puhua lapsille,
kuten silloin tällöin saan, puhun yhä lapsille paljon,
yritän vastata kysymyksiin,
mutta saan yhteyden vain muutamiin lapsiin.
"He etsivät ohjausta ja ääntä."
Niinpä aloin luonnostella kirjaa, jopa ennen pandemiaa,
mutta huomasin myös, että olin vaipumassa masennukseen.
Päässäni pyörivät samat ajatukset.
Pelkäsin maailman murenevan,
ja minun piti löytää toivoa.
Minusta tuntui, että valoni oli sammumassa.
Minun piti kaivella omaa työkalupakkiani -
päästäkseni yli siitä, jotta voisin vastata kysymyksiin -
ja olla avuksi, koska -
kun on huonossa kunnossa emotionaalisesti,
on vaikeaa löytää valoaan.
On vaikea uskoa, että sen jakamisella olisi merkitystä.
Katsoitko maailmaa samalla tavalla kuin me?
Pelokkaasti? Koska niin paljon tapahtui.
Olimme nähneet niin paljon valheita... - Kyllä.
...jotka oli kiistetty... - Niin.
...niiden ihmisten toimesta, joiden olisi pitänyt olla järkeviä,
että monet alkoivat ajatella:
"No, ei sillä ole väliä. Charlottesville,
kummallakin puolella on hyviä ihmisiä." Mikään ei muutu.
Sitten näimme, miten pelosta tehtiin ase. - Niin.
Ja kun näit, että pelosta tehdään ase -
entisen presidentin toimesta, ei aviomiehesi toimesta,
saiko se sinut pelkäämään vai suuttumaan?
Molempia.
Se pelotti minua. Se suututti minua. Se oli pettymys.
Oli pettymys, että yritettyämme niin kovasti -
asettaa riman korkealle ja tehdä kaiken oikein,
johtaa toivolla, edistää huomaavaisuutta, myötätuntoa ja empatiaa,
että -
maailma valitsi joko hyväksyen -
tai välinpitämättömästi äänestämättä.
Se oli tuskallisempaa, sillä äänestämättä jättäneet -
olivat usein niitä, jotka äänestivät meitä.
Tunsin itseni tavallaan hylätyksi.
"Oliko teoillamme väliä? Onko niillä väliä?"
Se on sen ajan synkin osa.
Mutta ei...
Se oli siihen aikaan.
Kerron siitä, koska me kaikki koimme niitä hetkiä.
Kukaan ei voi aina olla toivon majakka.
Olen kyynisempi kuin mieheni.
Hänellä on valo, joka on aina toiveikas.
Olen niin onnekas, että asun hänen kanssaan,
koska hän pitää minut kiinni totuudessa.
Mutta kyllä, pelon aseistaminen on vaarallinen asia.
Kun miettii mitä tahansa kamaluutta
ihmiskunnan historiassa,
orjuutta, holokaustia, mitä tahansa sotaa,
naisvihaa, viharikosta tai homofobiaa,
ne kaikki perustuvat pelkoon, ahneuteen ja vallan tavoitteluun.
Se on vaarallinen asia.
On vaarallista seurata,
miten se pelko vaikuttaa elämään.
Se päättää, kuka saa koulutuksen -
ja kuka saa oikeutta.
Usein ero siinä, saako näpäytyksen -
vai polven niskaan.
Sen täytyy olla jotain, mistä olemme tietoisia -
ja opimme tulkitsemaan sitä itse,
jotta johtajat eivät voi pelkomme avulla kääntää meitä toisiamme vastaan.
Se on vaarallinen ehdotus.
Myös se, kuten tiedät, sinulla on valtava seuraajakunta,
sinulla on ollut jo pitkään,
tiedät, miten helppoa olisi, jos päättäisit -
käyttää asemaasi negatiiviseen asiaan.
Mutta mikset tee sitä?
Miksi? Sinulla oli vuosikausia TV-ohjelma,
olisit voinut lietsoa ihmisiä vaikka mihin,
muttet tehnyt niin. Mikset, voisitko kertoa?
Kyllä, ja kun näkee muiden ihmisten käyttävän sitä -
haitallisella tavalla,
se on masentavaa. Se masensi monia ihmisiä, ja he turtuivat siihen.
Ja sanoit, että kun tilasit neulepuikot netistä,
olit vajonnut pohjalle. - Niin.
En tiedä, miten neulominen auttaa siinä tilanteessa.
Mutta selvä. - Tiedän.
Neulominen on metafora.
Mutta opin kyllä neulomaan.
Enkö neulonut sinulle jotain?
Minä neuloin... Se oli Gaylelle. - Et. Se oli Gaylelle.
Gaylen lapsenlapselle.
Neuloit kauniin... - Niin, no...
Tein tuon puseron!
Teit tuon puseron! - Suloinen pikku vauva.
Kyllä. Luca.
Neulominen oli minulle -
enemmänkin meditatiivista,
se rauhoitti mieleni -
tavalla, jota tarvitsin.
Se toimii samoin kuten usko.
Se sammuttaa aivot.
Yritämme ajatella ongelmamme pois.
Emmekä me pysty kontrolloimaan sitä.
Siksi siitä luopuu.
Se täytyy luovuttaa jollekin suuremmalle taholle.
Mutta opin neulomisesta sen,
että kun elämme ajassa, jolloin ongelmat näyttävät niin suurilta -
ja ylivoimaisilta,
että meidän on keskityttävä siihen, mitä voimme hallita.
Emme voi tehdä muuta kuin jatkaa neulontatyötä sylissämme.
Ja arvaa mitä. Se riittää.
Me elämme maailmassa, missä suurempi on aina parempi -
ja jossa olemme aina kiireisiä.
Yritämme hoitaa kaiken isosti.
Alistamme lapsemme sille.
Sain kirjeitä nuorilta, jotka yrittävät 15-vuotiaina -
pelastaa maailman ja korjata asuinalueensa.
Ja mietin, ettei heillä ole valtaa tehdä sitä vielä.
Silloin pitää keskittyä neulomiseen.
Jos on 12- tai 15-vuotias, neuletyö tarkoittaa läksyjä -
ja koulunkäyntiä.
Ja opetus, jonka sain siitä, on se,
että pitää aloittaa jostakin pienestä, mitä voi hallita.
Juuri niin. - Hallitse sitä, mitä voit.
Juuri niin.
Yksi teema,
joka mielestäni nousee Valo meissä kaikissa -kirjastasi,
on se, että sinut on kasvatettu hyvin.
Minulla oli onnea. - Sinut on kasvatettu hyvin.
Olin siunattu.
Jestas, miten uskomattoman loistavat vanhemmat sinulla olikaan.
He välittivät sinusta ja olivat ennakkoluulottomia.
On todella mahtavaa,
että omistit kokonaisen luvun äidillesi -
ja hänen vinkeilleen lapsenkasvatuksesta,
joista suosikkini on "ole vanhempi lapsellesi".
Kyllä vain. - Se on mahtava.
Mutta minulle jäi tunne,
että kunpa olisimme kaikki voineet tavata isäsi.
Niin.
Toivon, että olisimme tavanneet,
koska viesti, jonka hän välitti sinulle, kun olit nuori:
"Kukaan ei voi saada sinua häpeämään itseäsi,
jos tunnet olosi hyväksi." - Aivan.
Se on tämän kirjan perimmäinen teema.
Niin. - Kyllä.
Loppujen lopuksi -
emme voi hallita sitä, mitä muut ajattelevat tai tekevät.
Emme vain voi tehdä sitä.
Meidän valomme ei voi riippua jostakusta toisesta, vai mitä?
Heillä ei välttämättä ole antaa sitä.
Opin niin paljon isältäni.
Hän oli musta mies, työväenluokkainen,
varmaankin köyhä, vaikka emme tunteneet olevamme köyhiä.
Hänellä oli MS-tauti,
josta hän kärsi koko elämänsä ajan.
Näimme, miten hän kehonsa kuihtui,
ja aloitin tarinalla hänen kepistään, koska se oli tärkeä työkalu.
Luovuttamisen sijaan...
Hän olisi voinut jättää kaiken ja jäädä sairaseläkkeelle -
eikä työskennellä päivääkään.
Mutta hän päättikin käyttää tarvitsemaansa työkalua.
Ensin se oli kävelykeppi, ja kun se ei enää toiminut,
hän vaihtoi sen kahteen kainalosauvaan.
Kun ne eivät enää myöhemmässä vaiheessa toimineet,
hän tarvitsi enemmän apua.
Hän vaihtoi ne rollaattoriin.
Lopulta hän käytti moottoroitua kärryä.
Koko elämämme ajan. Mutta hän ei koskaan lopettanut.
Hän ei koskaan syyttänyt ketään.
Hän ei antanut pettymyksen, jota hän varmasti tunsi,
vaivata itseään koskaan.
Se ei tehnyt hänestä negatiivista.
Hän kaatuili.
En tiedä, kaatuiko hän matkalla töihin,
mutta hän kaatuili kotona, kompastui mattoon.
Kun näkee isänsä kaatuvan maahan,
se paljasti haavoittuvaisuutemme.
Se oli pelottavaa.
Mutta isäni nousi nopeasti ylös ja nauroi päälle,
koska naurukin oli työkalu.
Mutta se, mitä opin häneltä, kuten kirjassa kerron:
"Jos kaadut, nouse ylös ja jatka matkaa."
Jos hän pystyi löytämään valon kaikesta kokemastaan -
ja olemaan valona muille,
koska hän oli isä monille, joilla ei ollut omaa isää,
suvussani ja yhteisössäni.
Hän näki oman valonsa ja opetti minulle, että se on työtäni,
oman valoni tunnistaminen.
Siksi pidän siitä kirjan kantavana teemana:
"Kukaan ei voi saada sinua häpeämään itseäsi, jos tunnet olosi hyväksi."
Ja sanot Valo meissä kaikissa -kirjassa,
että on kaikkien oma tehtävä työstää itseään ja tehdä olonsa hyväksi.
Se on omalla vastuulla. - Aivan.
Se sai aina oloni paremmaksi.
Isäni näytti minulle, että hallitsen omaa elämääni.
Kyllä. - Hallitsin omia tunteitani.
Minun ei tarvinnut laskea sen varaan, että minulle ollaan kilttejä -
tai että minulle ollaan reiluja.
Elämä on epäreilua.
Kun mietin isääni... Aina kun säälin itseäni,
tai tunnen, että jokin asia on jonkun toisen syytä,
mietin isääni. Se pitää minut keskittyneenä,
selväjärkisenä ja kiitollisena -
tavoilla, joilla... Se on lahja.
Voitko jatkaa tämän lauseen loppuun? "Kuulen yhä isäni äänen, kun..."
Milloin vain.
Se menee niin syvälle.
Hänen äänensä kaikuu mielessäni.
Hänen äänensä oli mukanani ensimmäisenä päivänäni Princetonissa -
sopeutuessani eliitin linnakkeeseen.
Hän oli läsnä ensimmäisenä päivänäni lakifirmassa.
Ja jopa kuolemansa jälkeen -
hän oli silti saattamassa minua alttarille,
koska hän oli mallina miehelle, joka minun pitäisi saada.
Niinpä tunnistin Barackin.
Pystyin näkemään hänet kaikkien ulkoisten asioiden läpi.
Ja ne ulkoiset asiat eivät olleet hassumpia, naiset, mutta...
Mutta tiesin, mikä oli tärkeää miehessä.
Hän on kanssani nyt, hän on kanssani tällä lavalla.
Mietin häntä, kun yritän puhua totuudenmukaisesti ihmisille -
ja osoittaa olevani aito ja haavoittuvainen.
Hän on aina läsnä.
Pidin siitä, kun sanoit hänen auttaneen sinua monin tavoin -
tunnistamaan sen, mitä sinun piti nähdä Barack Obamassa.
Voimmeko puhua miehestäsi?
Ilman muuta. - Selvä.
Rakkaustarinaanne on yritetty taltioida.
Siinä hän on. - Rakkaustarinaanne on yritetty taltioida.
Siitä on tehty elokuva, ja presidentin puolisosta tehtiin sarja.
He yrittivät, mutta eivät onnistu.
He eivät onnistu siinä.
Mutta sinä tiivistit sen yhteen lauseeseen.
Se lause on niin voimakas, että kun luin sen,
se pysäytti minut ja toi kyyneleet silmiini.
Muistatko, mikä se lause oli?
En, mikä se oli?
En tiedä, mikä lause sai sinut itkemään.
Se lause...
Sanoit asuneesi monissa paikoissa.
Ja "Barack on kotini." - Ja Barack on kotini.
Niin. -"Hän on kotini."
Barack on kotini. -"Barack on kotini."
Kyllä, hän on.
Menkää kotiin ja katsokaa, voitteko kysyä itseltänne samaa.
Kumppaninne suhteen.
Olet hupsu.
Onko hän kotisi?
Pidän siitä, miten kerroit meille -
ensimmäisestä matkasta Havaijille.
Koska kun saavuitte Havaijille, sinä halusit...
Ymmärrän, olet työssäkäyvä nainen -
ja olit ensi kertaa siellä,
joten etsit Havaiji 5-0:n Havaijia.
Ohjelman muistaville.
Mai taita ja auringonlaskuja rannalla. - Mai taita ja häämatkoja.
Ja hääsviittejä.
Mutta sen sijaan...
Se oli matka kotiin tapaamaan hänen perhettään.
Sieltä hän on kotoisin.
Hän ei mennyt sinne lomailemaan,
vaan viettämään aikaa sukunsa kanssa.
Mutta minä olin nuori, ja Chicagossa oli kylmä.
Menisin Havaijlle mieheni kanssa.
"Siitä tulee romanttista."
Sitten me laskeuduimme ja menimme suoraan isovanhempien luo.
Ei merta.
Se oli kerrostalon kymmenes kerros.
Menimme sisään. Se muistutti mummolaani.
Se olisi voinut olla Etelä-Chicagossa, mikä oli mahtavaa.
Eikö? - Kyllä.
Tieto siitä, että hänen perheensä tuntui tutulta.
Istuimme sohvalla. Mitä TV:stä tuli?
60 Minutes.
He ottivat esiin tarjottimet,
ja söimme varmaan tonnikalaleipiä ja suolakurkkuja.
Mietin: "Pidän tästä."
Mutta menitte myös rannalle.
Ihanaa, kun Barack sanoo:
"Pitää mennä." - Takaisin mummolaan.
"Palataan asunnolle." - Voi että...
Olin nuori ja hupsu, ja minusta alkoi tuntua:
"En tiedä, pidänkö tästä. Tämä ei ole niin romanttista kuin luulin."
En käyttäytynyt noin.
Äitini tietää, etten käyttäytynyt kuin hemmoteltu lapsi.
Mutta mietit:
"Missä on Havaiji 5-0:n Havaiji?" - Aivan.
Juuri niin.
Mutta päätän tarinan sanomalla,
että Barack näytti minulle todellisen itsensä.
Ja joskus, kun ihmiset etsivät kumppania,
luulemme etsivämme mai taita ja auringonlaskuja,
vaikka tarvitsemme jonkun, joka rakastaa perhettään.
Ja on heidän tukenaan... - Ja näyttää sen.
Yhä uudelleen ja uudelleen. - Ja näyttää sen.
Barack arvosti aikaa perheensä kanssa.
Rannalla oli mukavaa,
mutta se, että hän oli äitinsä, isoäitinsä ja pikkusiskonsa tukena -
auttaen heitä heidän asioissaan, hän oli perheen kallio.
Ja voin kertoa, että hän on aina -
minun ja tyttöjen tukena samalla tavalla.
Hän on läsnä ja paikalla, kun tarvitsemme häntä.
Ja sen hän näytti minulle Havaijilla,
kun minä yritin päästä rannalle.
Arvostamme myös -
Minun tarinani ja Valo meissä kaikissa -kirjoissa sitä,
miten avoimesti kerrot suhteestasi, elämästäsi -
ja miten kaikki ei ole aina täydellistä.
Sanot, että se vaati aikaa ja harjoittelua,
että pääsitte yli erimielisyyksistänne.
Mikä on sinun tyylisi ja hänen tyylinsä?
Olen sanonut tämän hänelle, olen sanonut tämän ennenkin.
Osoitamme rakkautta eri tavoilla.
Barackin perhe asui kaukana ja matkusti paljon,
joten täytyi oppia rakastamaan kaukaa.
Se tarkoittaa, että sitä ilmaistaan sanoin -
ja fyysisesti...
"Rakastan sinua" ja muuta. - Niin, juuri niin.
"Niin minäkin sinua." - Aivan.
Vartuin paikassa, jossa kaikki -
olivat korttelien päässä toisistaan.
Kaikki tädit ja sedät, ja isosedät ja serkut.
Kaikki juhlivat syntymäpäiviä.
Olimme toistemme kanssa joka viikonloppu -
ja onnittelimme toisiamme syntymäpäivinä.
Olimme aina yhdessä. "Heippa.
Ei tarvitse kertoa rakastavani, koska näemme lauantaina."
Niinpä rakkaus tarkoitti minulle paikalla olemista:
"Lakkaa pussailemasta ja hoida pyykit."
Meillä on myös erilaiset temperamentit.
Arvatkaa, mitä minä olen. Vähän äkkipikainen.
Puhelias, suutun helposti.
"Mitä?" Barack haluaa puhua rationaalisesti.
Ja minä mietin: "Rationaalisesti? Viis rationaalisuudesta.
Minua suututtaa.
Älä esittele kolmen seikan listaasi.
Häivy ja anna minun rauhoittua."
En kuuntele mitään järkipuhetta.
Kuinka pitkään sinun on rauhoituttava?
Hän luuli, että se menee näin:
"Siitä on viisi minuuttia. Puhutaanko?"
"Se ei ole tarpeeksi!"
Siihen menee aikaa.
Siihen voi mennä tunteja.
Joskus päiviä, jolloin minä en vain...
En vain halua puhua kanssasi.
Meidän täytyi oppia.
Meidän täytyi oppia tekemään kompromisseja.
Minun täytyi oppia, etten voi raivostua hänelle.
Hänen on myös annettava minulle tilaa rauhoittua.
Se on opittava.
Harjoittelemme sitä yhä, mutta kerron siitä,
koska niin monet nuoret parit -
eivät tiedä, mitä todellinen avioliitto on.
Tiedättekö?
He käyttävät liikaa aikaa -
kolmannen hääpuvun valitsemiseen -
ja toivelistaan kukista -
ja kolmansien polttareiden suunnitteluun.
Te tuhlaatte liikaa rahaa hääjuhliin.
Aivan liikaa.
Pitäkää suuret juhlat vuosipäivänä.
Pitäkää valtavat juhlat vuosipäivänä. - Juuri niin.
Mutta meidän on oltava rehellisiä ihmisille.
Useampien pitäisi kertoa rehellisesti, mitä vaaditaan,
kun rakentaa elämää toisen ihmisen kanssa.
Mielestäni se ei ole kiistanalaista.
Kiistanalaista olisi,
jos joku asemassasi oleva olisi epärehellinen siitä.
Juuri niin.
"Hashtag suhdetavoitteet",
ja mietin: "Olin vihainen hänelle tuossa kuvassa."
Eikä vain se...
Kerroit Gaylelle kiertueellasi Philadelphiassa,
mistä on vain pari viikkoa,
että 30 vuoden aikana et ole
sietänyt miestäsi kymmeneen vuoteen.
Juuri niin. - Ja sitten...
Ja ihmiset sanovat: "Jestas!"
Niin. Sosiaalinen media hullaantui...
Mietin: "30 vuoden aikana." - Michelle rehellisenä.
Rehellisenä.
Koska sosiaalinen media ei ole aitoa.
Aitoa sosiaalista mediaa ei edes tunnisteta.
Miksi luulet, että siitä nousi niin kova haloo?
Kun puhuit 30 vuodesta... - Koska nuoret eivät osaa kuvitella sitä.
Millaista on olla hetki onneton, saati vuosikausia.
"En voi... Ansaitsen olla onnellinen."
"Kuka niin sanoi? Mistä keksit tuon?"
Minua ei ole koskaan kasvatettu onnellisuuteen -
ja tunteisiin kotona. Enemmänkin: "Istu alas.
Ihan sama, mistä puhut."
Mutta pointti on, että vaikeuksia tulee joskus.
Jos on naimisissa 30 vuotta, joista kymmenen on huonoja,
se sopii minulle.
Mutta sanoin myös, että ne osuvat yhteen lasten syntymien kanssa.
Ne kaksi pilasivat kaiken rakkauden.
He vain imivät sen ulos talosta.
He tulivat söpöine naamoineen ja jatkuvine syömisineen.
He eivät pystyneet kommunikoimaan, eikä heille voi olla vihainen.
He ovat suloisia. Vauvasi.
Ketä muutakaan voin syyttää kotona.
"Sinun syytäsi, Barack Obama."
Sitten he kasvavat ja lähtevät pois kotoa.
Ja sitten tuntuu: "Siinähän sinä olet.
Siinä on kultani. Muistanhan minä sinut."
Kymmenisen vuoden takaa.
Kuule... - Mikä on mielestäsi nyt romanttista?
Mitä pidät romanttisena? - Se...
On ihanaa, kun mieheni suunnittelee jotain.
Koska se on vaikeaa,
kun on presidentti tai entinen presidentti.
Jos hän yllättää minut...
Hän on niin tyytyväinen itseensä, kun hän tekee jotain.
Ja 30. hääpäivämme oli varmaan hänen viimeisin romanttinen tekonsa,
koska hän toisti häämatkamme,
kun ajoimme Tyynenmeren rannikkoa pitkin, kun olimme vastanaineita.
Aloitimme San Franciscosta, vuokrasimme auton, ajoimme Big Suriin,
katselimme jättiläispunapuita ja menimme Santa Barbaraan.
Sitten päädyimme LA:han, ja olimme vain kahden.
Hän teki sen.
Nyt emme olleet kahden, koska olimme autokulkueessa,
ja agentit ja kolme autoa seurasivat meitä.
Tuon kuvan taustalla on 12 ihmistä yrittämässä pysyä poissa kuvasta.
Mutta kaikki olivat innoissaan.
Agentit sanoivat: "Menemme seuraavaksi kävelylle."
He yrittivät pysyä taustalla.
Kuten avustajamme.
Matkustamme ison joukon kanssa.
Hän suunnitteli sen. - Se oli romanttista.
Hyvin romanttista. Erittäin herttaista.
Eikä hän golfannut kertaakaan. - Eikö lainkaan?
Minun tarinani -kirjassa kerroit paljon niistä vuosista,
kun hän oli poissa,
ja niistä vuosista,
kun sinä voit huonosti suhteessa ja avioliitossa.
Onko se muuttunut nyt, kun hän on kotona?
Kaikki vaimot tietävät.
Onko se muuttunut?
On. - Onko hän erilainen aviomies nyt -
kuin kaikkina niinä stressaavina vuosina?
No, kuule.
Ei, hän on ollut melko johdonmukainen.
Olen kasvanut ja muuttunut.
Olen oppinut näiden vuosien aikana, että minun -
on tehtävä itseni onnelliseksi.
Se palaa isäni opetuksiin.
Barack ei ole vastuussa onnellisuudestani.
Hän rakastaa ja välittää,
mutta onnettomuuteni johtui suurimmaksi osaksi omista valinnoistani.
Minun täytyi olla täydellinen äiti.
Halusin tehdä kaiken oikein.
Minun piti jatkaa töissä.
Pidin rimaa niin korkealla, että stressaannuin.
Se oli myös mahdotonta. - Täysin mahdotonta.
Koska kaiken voi saada,
ehkä, mutta ei...
Samaan aikaan.
Sanotaan se uudelleen.
Kaiken... Sano sinä.
Kaiken voi saada, muttei samaan aikaan.
Niin ei voi tehdä.
Se koko...
Ei, se on mahdotonta,
etenkin jos haluaa olla hyvä vanhempi -
ja viettää aikaa lastensa kanssa.
Se on rankkaa tasapainottelua.
Pidin Valo meissä kaikissa - kirjassa siitä,
kun puhuit siitä, miten sinä ja Barack tajusitte,
että ette voisi olla kaikkea toisillenne,
ja siksi ystävienne keittiönpöytä on niin tärkeä.
Ja kuten sanoit, se on auttanut lievittämään avioliittonne paineita.
Kyllä. Ehdottomasti. - Kerro siitä keittiönpöydästä.
Hyvä on.
Kerron tarinan, kun tapasit keittiönpöytäni.
Kerro pois. - Saanko kertoa sen?
Sitä ei ole kirjassa, mutta...
Oprah ystävällisesti emännöi 50-vuotissyntymäpäiväjuhliani.
Viisikymppisetkö? - Kyllä.
Eivät vain ne. Minun ei pitänyt kertoa.
En tiennyt, että saisin.
Suostuit, ennen kuin tiesit.
Tiedän kyllä. Kerro siitä...
Mistä minun piti puhua.
Barack Obama, Yhdysvaltain presidentti,
soitti ja pyysi minua emännöimään... - Aivan.
Keskustelun lopuksi -
hän sanoi: "Muistakin, että minä soitin sinulle.
Minä pyysin sinua järjestämään kaiken.
Soitin itse. En pyytänyt avustajaani soittamaan.
Kun kerroit tarinaa, mietin,
että siksi hän sanoi niin.
"Minä soitin sinulle."
Olimme siis tulossa luoksesi, tarjouduit emännöimään.
Kehotit tuomaan ystäviä. Vastasin: "Selvä."
Hän kysyi, montako ihmistä. Vastasin: "Noin 12."
Kaksitoista. - Ja sanoit...
Mitä sanoit? "Ei sinulla ole 12 hyvää ystävää."
Niin sanoin. - Sanoin, että onpas.
En yritä teeskennellä. - Kenellä on 12 hyvää ystävää?
Minulla.
Ja Oprah sanoi: "Minulla on Gayle."
Minä sanoin...
Ainoa, jolla oli 12 hyvää ystävää, oli Jeesus opetuslapsineen.
Ainoa, jonka tiedän.
Mutta sitten tapasit... - Ja sitten yksi petti hänet.
Vai mitä?
Mutta sitten tapasit keittiönpöytäni. - Niin.
Näit, että kerään ystäviä elämäni varrelta.
Siellä oli kämppäkaverini collegesta,
paras ystäväni oikeustieteellisestä,
siellä oli äitejä, jotka auttoivat minua Chicagossa,
kasvatimme lapsemme yhdessä.
Osa niistä lapsista on täällä.
He ovat kuin omia lapsiani. - Niin.
Minulla oli täysin uusi äitiystävien ja naisten porukka -
Washington DC:ssä,
jotka ymmärsivät sitä elämää,
parin naisen miehet työskentelivät Barackin hallinnossa.
Kun on siinä maailmassa,
tarvitsee jonkun, joka ymmärtää sen tilanteen.
He olivat parhaita ystäviäni.
Minulla on tapana kerätä ihmisiä elämäni varrelta ja pitää heidät.
Koska eri ihmiset tuovat eri asioita elämääni.
Mutta lopputuloksena kutsun sitä keittiönpöydäkseni,
koska keittiönpöytä on meidän kodissamme aina paikka,
jossa meillä oli turvallinen olo.
Tulimme lapsina kotiin leikkikentältä -
tai naapuruston leikeistä -
ja valitimme opettajasta tai epäkohdasta.
Kaiken sai aina kerrottua keittiönpöydän ääressä.
Tuntui turvalliselta.
Se oli varmaan ensimmäinen pöytä, jossa äiti ja isä näkivät minut -
ja kuuntelivat mielellään tarinoitamme.
Sen pöydän ääressä tuntui aina elpyvänsä.
Silloin sai jättää loukkaukset omaan arvoonsa -
ja sai huutaa ja kiljua ja päästä sen yli,
jotta sai itsensä taas kasattua -
ja saattoi palata jokseenkin järjissään takaisin.
Keittiönpöytäni on sitä minulle.
Elämässäni on niin monta erilaista puolta.
Minulla on ollut niin monta eri puolta, aina äitiydestä työhön -
ja niin edelleen,
että se pöytä on vain laajentunut.
Tämä kysymys tuli juuri mieleeni.
Kestikö ystävyys... Tapasin ne 12, keittiönpöydän...
Mutta kestikö ystävyys kaikkien kanssa, kun lähdit Valkoiseen taloon?
Ei.
Ei kestänyt. - Tiedätkö mitä?
Muistan puhuneeni kanssasi,
ja sinä sanoit: "Happi loppui, ei kestänyt kiipeämistä."
Jep. Ei niin. -"Happi loppui, ei kestänyt kiipeämistä."
Kerron tarinan ystävyydestä, koska me...
Tuntuu, että me...
Tutkimusten mukaan ihmisillä on vähemmän ystäviä kuin koskaan.
Meillä on valtavasti yksinäisyyttä.
Kyllä, aivan.
Some on saanut meidät unohtamaan sen.
Pandemian takia nuoriso -
uskoo, että heillä on ystäviä somessa.
Muistan Sashan ensimmäisen profiilin, kun hän oli pieni,
ja annoimme hänelle luvan...
Hän oli siellä, mutta...
Koska kaikki seurasivat häntä, agentit, henkilöstö.
Jos haluat olla siellä,
kaikki seuraavat.
Sitten joku sanoi:
"Sashalla on tuhansia ystäviä",
ja minä sanoin: "Pikkuinen,
sinä et tunne tuhatta ihmistä."
Sellaisia nuoret ovat...
Onko sinulla muka tuhat ystävää kymmenvuotiaana?
Olemme lopettaneet sen.
Mutta tarvitsemme ihmisiä.
Tarvitsemme todellista yhteyttä.
Tarvitsemme yhteyttä, joka maadoittaa meidät.
Ne ystävät, jotka eivät kestäneet.
Tai joiden happi ei riittänyt...
Palataan heihin.
Niiden ystävien osalta,
täytyikö sinun kertoa siitä heille vai kertoiko joku muu?
Eri ihmisillä oli eri versioita.
Riippuen siitä, mikä ongelma oli.
Mutta opin ainakin tämän.
Ole aina avoin ystäville, ole avoin uusille ystäville.
Haluan tytöilleni samaa,
koska en halua, että he
pelkäävät avautua ja saada ystäviä.
Vaistosi on hyvä, voit luottaa,
tiedät, miten pitkälle he menevät,
mutta kun he näyttävät, keitä he ovat, pitää...
Uskoa heitä. - Uskoa ja siirtyä eteenpäin.
Joillakin ystävillä oli heikkouksia, jotka eivät haitanneet tavallisia ystäviä.
Mutta kun menimme Valkoiseen taloon,
tuntui: "Et voi olla tuollainen."
Täällä. -"Ja olla täällä."
"Meillä on liikaa pelissä."
Ehdottomasti. - Tiedätkö?
Eivätkä mokaajat olisi ystäviäni.
Barack saattoi pitää ystäviä, jotka...
Mutta hän oli presidentti.
Mutta jos minun ystäväni eivät käyttäytyneet?
Se oli "hidas ghostaus".
Tiedättekö sen?
Kun ystävyyttä ei päätä saman tien,
muttei ehdi tapaamaan heitä.
Hidas ghostaus. - Aivan.
Pidin siitä, miten Minun tarinani -kirjassa puhuit,
ja käytit tätä sanaa, nopeus, jolla asioita tapahtuu,
kun olit Valkoisessa talossa.
Ja Valo meissä kaikissa -kirjassa -
kerroit siitä, miten surrealistista se on.
Niin. - Jossakin kohtaa sanoit:
"Tarvitsemme penaalin Sashalle, iltapuvun minulle,
hammasharjanpidikkeen ja taloudellisen pelastuspaketin."
Niin. -"Päivistäni tuli sekoitus."
"Arkipäiväisen ja epätavallisen sekoitus."
Pidin hetkestä, jolloin puhuit -
Sashasta ensi kerran leikkikaverin kanssa -
ja miten helpottunut olit, kun se toimi.
Sitten leikkikaverin äiti tuli,
häntä kiellettiin nousemasta autosta.
Niin.
Ja siitä äidistä tuli yksi keittiönpöytäystävistäsi.
Ehdottomasti.
Olin enemmän huolissani tytöistä -
ja tavallisesta elämästä,
eikä mikään ole tavallisempaa kuin leikkitreffit kotona,
vaikka sitten Valkoisessa talossa.
Oikeat ystävät ja tunne, että on tavallinen vanhempi.
Vanhempainilloissa käyminen,
ja Barack valmensi neljännen luokan Vipers-joukkuetta -
tyttöjen koripalloliigassa.
Hän oli valmentaja.
En tiedä, olenko kertonut siitä.
Hän on kertonut siitä kirjassaan,
mutta hän oli neljännen luokan valmentaja.
Sekosivatko ihmiset?
Se oli outoa,
varmaan enemmän muille liikuntasalissa oleville,
mutta se helpottui, koska kyse oli vanhemmista valmentajina.
Korisfanina häntä häiritsi kovasti,
että tytöt eivät solmineet kengännauhojaan -
eivätkä yrittäneet pelata.
Hänestä tuntui, että tyttöjen taidot menivät hukkaan,
eikä joukkueessa ollut vain Sasha,
vaan myös Maisy Biden, joka on Joen nuorin tyttärentytär.
He ovat parhaat ystävät.
Maisy oli loistava urheilija,
ja Barack uskoi, että he voisivat menestyä.
Hän sai pikku hiljaa siirrettyä valmentajat pois tieltä -
ja alkoi vetää treenejä tytöille ulkona viikonloppuisin.
He oppivat kaksi peliä, yksi oli "laatikko",
ja se oli kaikki, mihin he pystyivät.
Mutta siellä liikuntasalissa oleminen sunnuntaisin, kun he pelasivat...
Kävimme siellä, koska olimme kaikki siinä mukana.
Voit kuvitella pienen liikuntasalin sunnuntaina,
jossa on presidentti puolisoineen, varapresidentti puolisoineen,
isoäiti, Malia, kaikki lapset,
kaikki heidän agenttinsa menossa tähän liikuntasaliin,
ja sitten toisen puolen ihmiset.
Eivätkä Joe tai Barack pidätelleet.
He huusivat: "Syötä se pallo! Ota se pois! Menkää perään!"
Ja minun piti sanoa: "Joe, Joe." - He ovat neljännellä luokalla.
Ja sinä olet varapresidentti.
Selvä.
Tytöt miettivät: "Huutaako hän minulle?"
Mutta ne ajat tuntuivat...
Silloin tuntui, että me olimme todella elossa -
emmekä me tehneet töitä vain maan eteen,
mutta emme myöskään laiminlyöneet lapsiamme.
Meillä oli vanhempina vastuu siitä, että lapsemme voisivat hyvin.
Vaikka työskentelimme terveydenhoidon parissa -
ja edistimme koulutusta.
Keitä me olisimme, ellemme -
huolehtisi neuletyöstämme,
eli tytöistämme.
Kirjassasi on yllättävää se,
että avaat omia haavoittuvuuksiasi.
Kerrot niistä niin avoimesti,
mikä saa sinut tuntumaan jopa läheisemmältä,
koska olet näyttänyt, että olet aito.
Niinpä mietin, kamppailetko yhä estojesi kanssa.
Hyvänen aika, kyllä.
Ne pelot ovat yhä läsnä.
Yritän yhä hallita niitä.
Se on varmaankin iskostunut DNA:han mustana naisena.
Olen nyt tässä, mutta -
minulla on ollut omat vaikeuteni.
En tiedä, muistatteko, miltä meistä tuntui,
kun tulimme Valkoiseen taloon,
ja ihmiset kyseenalaistivat mieheni syntymätodistuksen -
ja kutsuivat minua vihaiseksi, katkeraksi mustaksi naiseksi -
ja syyttivät, ettemme rakastaneet maatamme -
emmekä "olleet amerikkalaisia".
Se oli osa peliä, "toiseuttamista".
"Mieltäkää heidät toisenlaisiksi,
niin pelkäätte heitä."
Jatkuva tarve osoittaa, mihin pystyy, ei lopu,
koska ihmisten odotukset ovat niin matalalla.
Yleisössä on paljon ihmisiä,
jotka ovat kokeneet, miten heitä -
aliarvioidaan jatkuvasti.
Heitä vähätellään ja tuomitaan väärin perustein,
koska he ovat erilaisia, olipa kyse mistä tahansa.
Taas kerran, määrittelen erilaisuuden laajasti.
Siitä ei päästä irti.
Mutta olen yrittänyt ajan myötä käyttää siitä energiaa -
ja pitää yllä valoani antamatta kenenkään himmentää sitä.
Olen yrittänyt ylläpitää asennetta: "Minäpä näytän.
Etkö usko minuun?
Enkö pärjää presidentin puolisona?
Raadan niska limassa."
Yritän taistella sitä vastaan kovalla työllä.
Teen itsestäni näkyvän työn avulla.
En usko, että jos ei ole värillinen,
ei voi koskaan täysin ymmärtää, kun sanot kirjassasi,
että kahdeksan vuoden aikana presidentin puolisona:
"Olen ollut erittäin tietoinen, että Barack, minä -
ja tyttäremme olemme olleet kansan silmätikkuna,
ja että ensimmäisinä mustina ihmisinä Valkoisessa talossa -
meillä ei ollut varaa mokata."
Ettekä te mokanneet.
Ette mokanneet!
Ette kertaakaan!
Ette mokanneet kertaakaan!
Olihan meillä se beige puku.
Teillä oli beige puku.
Minun piti kyllä sanoa... Aivan.
Tiedättekö, miten uskomatonta se on?
He eivät mokanneet,
eikä kukaan perheessä mokannut.
Ei ollut ketään sukulaista.
Kerron nyt, mitä Marian Robinson aina sanoo,
mikä pitää meidät nöyrinä ja keskittyneinä.
Me edustamme totuutta siitä, mitä olemme aina olleet.
Meitä on monia, jotka tuntevat olevansa erilaisia -
ja jotka osoittavat olevansa merkityksellisiä eivätkä tee virheitä.
Siksi, kuten isäni yritti sanoa,
minun on jatkuvasti muistutettava itseäni:
"Pätevyyteni todistaminen ei auta,
jos joku päättää nähdä minut eri tavalla.
En voi keskittyä siihen. Heidän myrkkynsä ei ole minun."
Se on viesti kaikille täällä, etenkin nuorille,
jotka alkavat kohdata vaikeuksia -
ja rajoituksia, joita muut yrittävät asettaa.
Meidän on harjoiteltava kiltteyttä itseämme kohtaan -
ja tervehdittävä itseämme ilolla -
ja pidettävä omaa valoamme yllä ja hallittava omia pelkojamme,
koska jotkut ihmiset eivät koskaan näe meitä.
Ponnistelumme ei koskaan riitä heille,
ja minä taistelen sitä vastaan empatialla -
ja muistuttamalla itseäni,
että jos joku on niin kiinni pikkumaisuudessaan,
häneltä itseltään puuttuu itseluottamusta.
He eivät tunne riittävänsä,
ja minun on voitava tunnistaa se -
ja löytää myötätuntoa.
Ja jatkaa sitten omaa elämääni niin aidosti,
haavoittuvasti ja totuudenmukaisesti kuin voin.
Antamatta sen estää minua.
Koska sinä käyttäydyt aina oikein.
Kyllä. Puhutaan siitä pian.
Siitä se taas alkaa. - Valitset aina oikein.
Miltä nyt tuntuu, kun arvostelu -
ja kritisointi on päättynyt -
jonkin niin yksinkertaisen asian -
kuin vaatteiden suhteen?
Muistatteko, kun Michelle ja Barack perheineen -
menivät Grand Canyoniin, ja Michellellä oli shortsit?
Siitä yritettiin tehdä suuri skandaali.
Ja mietin hiljattain, kun näin sinut Atlantassa -
nahkahousuissa...
Sanoin: "Mitch McConnell kutsuisi senaatin koolle."
Juuri niin.
Jos hän näkisi sinut niissä nahkahousuissa...
Senaatti kokoontuisi keskustelemaan aiheesta:
"Mitä hän yrittää sanoa?"
"Mitä housut kertovat?" - Mitä pahuuksia hän juonii?
"Vallankumousta."
Voimmeko puhua uudesta, upeasta...
Mitä upea tyyli tarkoittaa...
Mielestäni... - Mitä se tarkoittaa?
Oprah, me muistamme 50- ja 60-luvun.
Kun on elänyt tarpeeksi kauan -
eikä enää välitä muiden mielipiteistä...
Se on vain kehitystä ja kasvua.
Sitä tajuaa, että voi elää elämäänsä -
ja olla sitä, mitä on.
Siksi on oltava työkaluja.
Yritän varoittaa nuoria, joista tuntuu:
"En ole sitä mieltä. En ole selvittänyt sitä."
Ensimmäinen asia, jonka sanon nuorille kirjassa,
kehotan heitä olemaan kärsivällisiä.
Oman äänen löytäminen kestää eliniän.
Se on prosessi. Se on evoluutio.
Et ole kaikkea, mitä sinusta tulee,
kunnes olet ikäisemme -
ja olet elänyt hieman, kohdannut vaikeuksia ja voit...
Ihana kirja nuorille. - Niin.
Ostin 42 kappaletta. - Erinomaista.
Kyllä.
Maksoin ne itse. En pyytänyt mitään ilmaiseksi.
Ostin 24... - Et tosiaan.
En niin. Ostin 24 kappaletta.
Sinun pitäisi tuplata se luku.
Heidän...
Näettekö? Oprah ei ole koskaan tyytyväinen.
Minä lähetin...
Lähetin ne kaikki tytöilleni. - Niin.
Alleviivasin eri osia,
sivun 68, sivun 157...
"Tämä on sinulle!" -"Tämä on sinulle!"
Ja alkuun kirjoitin: "Rakkaudella, äiti ja Michelle."
Kiva, että teit niin.
Rakastan tyttöjäsi.
Mielestäni tämä on arvokas työkalu.
Saatavilla hyvistä kirjakaupoista.
Mielestäni se on arvokas työkalu, etenkin nuorille.
Sekä loistava lahja. - Niin.
Toivon, että se saa aikaan paljon keskustelua,
koska jaan tässä kirjassa työkaluni.
Mikä toimi, mikä ei, mutta meillä kaikilla on työkalut,
ja meidän on oltava avoimia toistemme kanssa.
Mietitkö kaikkia niitä asioita, joista emme puhu?
Kyllä, kuten isoa M:ää?
Isoa M:ää? - Niin.
Nuoret naiset miettivät: "Mitä?"
Miten iso M sujuu? Miten menopaussi sujuu?
Se sujuu hyvin.
Tuntuu, että pärjään hyvin.
Näytät hyvältä!
Mutta se on mielenkiintoista.
Se tapahtui minulle, kun olin 52, 53.
Ja luulin kuolevani.
Oikeasti, koska en... Oliko sinulla kuumia aaltoja?
Aloitin hormonihoidon. Kyllä.
Selvä. En tiennyt siitä mitään.
Siksi emme tiedä.
Siitä ei puhuta.
Meitä ei tutkita naisina.
Miksi emme tiedä kaikesta tästä?
He haluavat määrätä, mitä kohduillemme tehdään,
emmekä saa edes... Pysy...
Sanon elämässäni oleville miehille näin.
"Et tunne minua, joten älä kommentoi asioitani.
Sinulla ei pitäisi olla mielipidettä minusta, hiuksistani,
siitä, mitä kehoni sisällä tapahtuu, pysy erossa siitä."
Pysy erossa siitä. - Ihanaa.
Sinä siis... Minäkin käytän hormonihoitoa,
mutten tiennyt siitä alussa.
Minulla ei ollut kuumia aaltoja, vain...
Kun kysyin asiasta äidiltäni, hän sanoi: "En muista."
Minun äitini sanoo samaa.
"En muista."
"Et muista mitään, äiti. Mitä hyötyä sinusta on?"
Minulla ei ollut kuumia aaltoja.
Mutta kamalaa sydämentykytystä. - Aivan.
Kävin monella eri lääkärillä, eikä kukaan koskaan sanonut:
"Kuule, tämä johtuu varmaan..."
Koska kukaan ei viitsi tutkia aihetta.
Meidän sukupolvemme muuttaa asian.
Totta. Ehdottomasti.
Emme halua tyttöjemme kärsivän siitä. Me puhumme siitä.
Maya Angelou sanoi minulle: "Viisikymppisenä on kaikkea,
mitä on tarkoituskin olla.
Viisikymppisenä on kaikkea, mitä on tarkoitus olla."
Tuntuuko siltä?
Tämä on aikaa, jolloin tunnen olevani eniten oma itseni.
Ja tunnen olevani viisaimmillani.
Mielestäni sanotaan vain: "Tämä on sosiaalista mediaa."
Me kuuntelemme mielellämme nuoria,
koska uskomme, että nuoruudessa on arvoa.
Te ette tiedä mitään.
Jos haluan kuulla äiteydestä,
haluan kuulla siitä joltakulta, joka on saanut sen päätökseen.
Haluan nähdä, mitä lapsistasi tuli,
ennen kuin päätän, noudatanko neuvoasi.
Puhuin äitini kanssa äiteydestä,
en puhu kenellekään Instagramissa tai jossakin.
Jolla on nyt lapsia.
Mutta sellaista se on naisten ja viisauden kanssa.
Me vanhenemme, ja yhteiskunta unohtaa meidät.
Miehet vanhenevat ja heitä arvostetaan, heidän harmaat hiuksensa ovat seksikkäitä.
Meidän pitäisi näyttää samalta kuin kaksikymppisinä.
Tai me epäonnistumme.
Olemme viisaimmillamme.
Ikäisillämme ja meitä vanhemmilla naisilla on niin paljon viisautta.
Nuorille naisille neuvoksi, että tehkää keittiönpöydästänne kattava.
Varmistakaa, ettei siinä ole vain omanikäisiä ihmisiä.
Ja minä teen samoin.
Keittiönpöydässäni on nuoria sekä vanhoja.
Voimme oppia niin paljon vain olemalla nainen, olemalla ihminen.
Mutta meidän on oltava avoimia sille, että naiset tietävät paljon.
Meidän on oltava avoimia sille.
Meiltä kestää näin kauan -
nähdä onnistumisemme ja sanoa voittaneemme.
Miehet tekevät niin parikymppisinä.
Hekään eivät tiedä mitään.
Meidän on saatava lapset kasvatetuiksi ja 50 miljoonaa onnistumista,
ja sitten voin sanoa:
"Nyt tiedän jotain. Olin oikeassa. Olen strateginen.
Olen hyvä tässä."
Emme arvosta itseämme naisina kuin vasta nyt.
Autat meitä tekemään sen tämän avulla.
Mutta meillä kaikilla on se vahvuus.
Vanhempana ei usein tiedä,
menevätkö opit perille.
Aivan. - Vai mitä?
Kerroit Valo meissä kaikissa -kirjassa tarinan siitä,
kun menit Barackin kanssa tapaamaan tyttöjä.
Niin. - He olivat uudessa asunnossaan.
Ja lasinalusen kanssa tuli ahaa-elämys.
Kerro siitä hetkestä. - Aivan.
He kutsuivat meidät cocktaileille.
Näimme ensimmäistä kertaa...
He asuivat yhdessä ja käyttäytyivät kuin aikuiset.
Sitä oli mukavaa katsoa.
Heillä oli huonekaluja, ja he yrittivät tehdä meille laimeita martineita.
Heillä oli leikkelelautanen,
vaikka Malia valitti juuston hinnasta:
"En tiennyt, että se on näin kallista."
Sanoin: "Nyt pihtailet, kun kyse on sinun juustostasi."
Hänellä oli tapana syödä leikkeleemme,
ennen kuin vieraat tulivat paikalle.
Sanoin: "Mieti vähän, miten paljon ne maksavat."
Siemailimme juomiamme -
ja laitoimme lasimme pöydälle, ja hupsista!
He ottivat lasinaluset esiin.
Sanoin: "Nyt te välitätte halvasta pikku pöydästänne."
"Ette käyttäneet lasinalusia Valkoisessa talossa -
satavuotiaalla sivupöydällä."
Tiedättekö?
Mutta on kiva nähdä, että he kuuntelivat.
Ja seurata, kun he tutustuivat pölyyn.
Se on kiehtonut Maliaa.
Hän sanoi: "Minä pyyhin pölyt, ja muutaman päivän päästä sitä on taas."
Sanoin: "Niin." - Sellaista se on.
Sen takia pölyjä pitää pyyhkiä jatkuvasti.
Se haave, josta kerroit tyttärillesi,
oli osuva Valo meissä kaikissa -kirjassa.
Se on tavallaan manifesti 2000-luvun naiselle.
Sanoit: "En halua, että he pitävät avioliittoa -
jonkinlaisena palkintona, jota pitää jahdata."
Niin.
Voitko kertoa lisää, mitä se haave merkitsee sinulle...
Haluan, että tyttäreni tekevät valintoja -
sen perusteella, keitä he ovat, eikä sen, mitä yhteiskunta odottaa heiltä.
Koska me määrittelemme onnellisen ihmisen niin kapeasti.
Eikä se päde kaikkiin, ja mielestäni suuri osa masennuksesta -
ja ahdistuksesta, sekä nuorilla miehillä että naisilla, myös vanhemmilla,
johtuu siitä, että yritämme rajata elämämme kapeisiin määritelmiin.
Voi olla onnellinen vain, jos löytää elämänsä rakkauden -
ja menee naimisiin.
Avioliitto ei sovi kaikille.
Osa ei koskaan löydä kumppania, jota he rakastavat,
mutta silti voi olla onnellinen.
Tiedän, että olet kokenut sen.
Montako ihmistä on kysynyt sinulta:
"Hankitko vauvan?" - Kyllä.
Sinulla on huippusuosittu TV-ohjelma,
olet upporikas, ja silti -
ihmiset sanovat:
"Mutta et ole äiti. Olen pahoillani puolestasi."
Niin. -"Ei, Oprah on onnellinen."
Erittäin. - Olen nähnyt hänet.
"Hän on tosi onnellinen." - Minulla menee kohtalaisesti.
Niin.
Mutta haluan, että tyttärilläni ja kaikilla nuorilla tytöillä -
on mahdollisuus selvittää,
keitä ovat, ja päättää, keitä haluavat olla.
Se pätee myös miehiin. Nuoriin poikiin.
Miehenä olemisesta on niin kapea käsitys.
Entä jos ei halua johtaa yritystä? Entä jos ei ole luontainen johtaja?
Entä jos pitää käsillä työskentelystä?
Entä jos haluaa jäädä kotiin koti-isäksi?
Kuvittele toimitusjohtajia.
Siksi monet miehet ovat onnettomia ja vihaisia -
ja yrittävät päästä valtaan, koska he eivät elä totuudensa mukaan.
Olen samaa mieltä. - He elävät toisin.
Kuin miten miehen muka pitäisi.
Miten yhteiskunta sanelee. - Juuri niin.
Meidän vanhempien pitäisi antaa lasten näyttää meille, keitä he ovat,
ennen kuin alamme tyrkyttää heille omia tavoitteitamme.
Jotta he löytävät onnen.
Pidin siitä, miten päätit osion,
jossa puhuit Maliasta ja Sashasta.
Päätit sen sanomalla:
"Toivottavasti he löytävät kodin." - Niin.
"Toivottavasti."
Aina kun puhutaan politiikasta -
ja presidenttikisasta, nimesi tulee esiin.
Miksi otit sen puheeksi?
Miksi otat sen nyt puheeksi? Mitä oikein yrität?
Tämän takia. Olin sunnuntaibrunssilla,
ja jotkut ihmiset puhuivat siitä ja sanoivat:
"Ehkä hän voisi harkita sitä.
Luuletko, että hän voisi harkita?" Vastasin: "Ei missään nimessä."
Voitko kertoa ihmisille, mikset koskaan edes harkitsisi sitä?
Presidentiksi pyrkimistä.
Ensinnäkään en ole koskaan ilmaissut mielenkiintoa -
politiikkaa kohtaan.
Koskaan.
En ikinä. Suostuin tukeman miestäni.
Hän halusi tehdä sen, ja hän oli siinä loistava.
Mutta en ole koskaan sanonut:
"Haluan presidentiksi."
En koskaan. Niinpä mietin,
että onko minun haluillani mitään tekemistä asian kanssa?
Onko sillä, kuka minä päätän olla, mitään tekemistä asian kanssa?
Politiikka on rankkaa.
Ja ihmiset politiikassa...
Aivan kuin avioliitto, aivan kuin lapset, sitä pitää haluta.
Sen pitää olla osa sielua, koska se on niin tärkeää.
Se ei ole osa minun sieluani.
Palveleminen on osa sieluani,
ihmisten auttaminen on osa sieluani, lasten kanssa työskentely on...
Yritän koko elämäni ajan saada lapset tuntemaan, että heidät nähdään -
ja että heillä on valonsa.
Se sopii.
Minun ei tarvitse ryhtyä presidentiksi.
Itse asiassa olen tehokkaampi politiikan ulkopuolella,
koska politiikka on niin jakautunutta.
Heti, kun kertoo puolueestaan,
on vieraannuttanut toisen puoliskon maasta.
Nyt ehkä ihmiset, jotka eivät ole poliittisesti samaa mieltä kanssani,
voivat silti oppia työkaluja, joista voi olla heille hyötyä.
Ehkä voin auttaa republikaaninuorta.
Ehkä hän kuuntelee minua. Politiikka on rajoittanut meitä.
Meidän on saatava se loppumaan.
Meidän on vedettävä yhtä köyttä siinä,
miten näemme toisemme puoluerajoista välittämättä,
koska olemme silti yksi maa.
Meidän on kannustettava toisiamme jatkuvasti.
Emme halua joutua hajotetuksi ja hallituksi.
Mutta se en ole minä.
En ole se, joka tekee sen poliittisesti.
Tuskin voisit pitää niitä mustia nahkahousuja.
En tosiaankaan. Siinä. Se siitä.
Ennen kuin luin Valo meissä kaikissa -kirjan,
minusta tuntui, ja monista teistäkin tuntui tältä,
koska olemme kaikki puhuneet siitä, miten huono tilanne on.
Puhumme siitä ystäviemme kanssa.
Monista meistä tuntui, että sinä tunsit ennen kirjoittamista,
että on niin paljon pahoja ongelmia,
niin monta asiaa, jotka on ratkaistava,
ja tuntuu, että kaikkialla on salaliittoja ja hulluutta.
Miten opimme luottamaan uudestaan?
Niin.
Luottamaan hallitukseen ja toisiimme.
Tavalla, joka ei jatkuvasti turruta ja väsytä meitä.
Emme voi aliarvioida,
miten karanteeni pahensi sitä,
koska me olimme eristäytyneet toisistamme fyysisesti.
Ja vaikka osa nauttikin siitä.
"Huh, olen niin väsynyt ihmisiin."
Mielestäni meidän on oltava toistemme kanssa.
Ihan oikeasti.
Kun me kokoonnumme -
ja olemme yhdessä,
meistä tuntuu paremmalta.
Se tuntuu...
Eikö jo täällä oleminen tunnu paremmalta?
Eikö niin? Tiistai-iltana? - Se on ollut mahdotonta.
Sanon aina, että on vaikeampaa vihata läheltä.
Me olemme olleet eristyksissä toisistamme.
Kuulimme toisistamme vain uutisista ja somesta.
Ja minun kokemukseni mukaan -
se vääristää totuutta siitä, keitä me olemme.
Olen matkustanut kaikkialla tässä maassa.
Kaikkien eri rotujen yhteisöissä,
eri sosioekonomisista ja poliittisista taustoista,
ja ihmiset ovat -
joka paikassa olleet ystävällisiä minulle -
ja perheelleni, kun he ovat tutustuneet meihin.
He eivät ehkä ole samaa mieltä, mutta emme ole sitä, mitä näkee TV:ssä,
ja haluan vain, että muistamme sen.
Meidän ei koskaan pitäisi pelätä toisiamme.
On olemassa syrjäytyneitä, joilla on pahoja ongelmia,
mutta suurin osa ihmisistä on kuin isovanhemmat tai äiti ja isä.
He ovat ahkeria, rehellisiä, kunnollisia ihmisiä,
jotka eivät ole etuoikeutettuja,
vaan kiitollisia, ylpeitä amerikkalaisia,
jotka tekevät kovasti töitä ja puhuvat totta.
Sitä meidän maamme on, ja...
Mutta meillä on oltava johtajia,
jotka heijastavat sitä.
Tiedättekö?
On vaarallista, kun johtajamme sanoo jotakin muuta.
Pidän kirjan alusta.
Siinä on Alberto Ríosin runo, jossa sanotaan:
"Jos joku suvussa oli ongelmallinen,
sata muuta ei ollut.
Pahat eivät voittaneet.
Eivät lopulta.
Huolimatta siitä, miten he melusivat.
Emme vain yksinkertaisesti olisi tässä, jos niin olisi."
Se on yksinkertainen totuus.
Se tuo meidät sanontaan, josta on tullut synonyymi sinulle:
"Kun he toimivat väärin, me toimimme oikein.
Me teemme oikein."
Sanoit, että oikein tekeminen -
edellyttää yleensä tauon,
ennen kuin reagoi mihinkään. Eikö niin?
Ehdottomasti. - Selvä.
Mitä sinun elämässäsi tai tässä maassa on tapahtunut,
mikä on saanut sinut sanomaan: "Pidän tauon ja yritän toimia oikein"?
Niin moni asia maailmassa suututtaa minua.
Saanko kysyä yhtä asiaa? - Saat.
Toimitko heti oikein?
En toki. - Selvä.
Sitä varten keittiönpöytä on.
Menen keittiönpöydän ääreen, ja pidämme "väärin"-session.
Tiedättekö?
Olemme alhaisia. Yritämme nostaa itsemme lattialta.
Tein tätä henkilöstöni kanssa -
Valkoisessa talossa ennen puhekeikkaa -
tai haastattelua.
Harjoittelimme kysymyksiä,
koska he tiesivät, että minun piti saada huono vire pois.
Eikö tuon tietäminen piristä?
Käytin niin kutsuttuja -
"presidentillisiä loppulausuntoja", joita saatoin keksiä.
Sanoin: "Kuule.
Voisimme vain mennä kotiin, jos sanoisin... Vai mitä?
Ja tiimini sanoi:
"Älä tee sitä."
Mutta -
oikein toimiminen ei tarkoita, ettei itse tuntisi raivoa.
Se ei tarkoita, ettei pidä tuntea.
Se ei tarkoita, ettei välitä -
epäreiluudesta tai epätasa-arvosta.
Se ei tarkoita, ettei näe vaivaa.
Se on vain eri lähestymistapa.
Oikein toimiminen on valinta.
Se on kaikista kypsin valinta.
Se on pitkän aikavälin valinta.
Eikä kyse ole vain vaistomaisesta reaktiosta -
siitä, miltä tuntuu -
juuri sillä hetkellä, se on itsekästä.
Ja kun on johtaja, jolla on yleisöä,
ei saa antaa periksi sisäiselle rumuudelleen.
Meillä on vastuu toimia oikein, koska elämme...
Meillä on ollut johtajia, jotka toimivat väärin.
Se ei tunnu kenestäkään hyvältä.
Se ei johda ratkaisuihin. Se ei vain toimi.
Vastaan kirjassa kysymykseen,
jota kaikki ovat kysyneet minulta.
"Toimitko edelleen oikein, Michelle? Nyt? Todellako?"
Ja vastaukseni on: "Kyllä, ehdottomasti.
Toimimme aina oikein. Toimimme oikein,
mutta näemme vaivaa."
Haluan nuorten tietävän sen,
että kantamamme valo on meissä kaikissa,
meidän on opittava luomaan se ensin itsessämme.
Emme voi pyytää muita ihmisiä luomaan sitä meissä.
Heissä ei välttämättä ole sitä.
Ja kun se on luotu, sitä pitää suojella.
Suojella sitä keittiönpöydällä, pitämällä ihmisiä lähellä,
mutta myös päästämällä irti, kun suhde ei toimi.
Kun heiltä loppuu happi. - Juuri niin.
Suojele itseäsi myrkyltä, jota maailmassa on.
Poistu muiden ihmisten peileistä.
Ja kun olet saanut itsesi koottua,
sinun pitää jakaa sitä valoa.
Se on sitä oikein tekemistä.
Kun mietit puhumista, tekstaamista tai sosiaalista mediaa,
mieti kantamaasi valoa.
Johda sillä valolla,
koska valo tuo valoa, toivo tuo toivoa.
Oikein tekeminen tuo sitä lisää.
Siksi me teemme niin.
Kiitos, että muistutit meitä kantamastamme valosta. Michelle Obama!
Kiitos, Oprah Winfrey! - Kiitos, YouTube Theater!
Kiitos, LA! Olkaa kilttejä! - Kiitos, LA!
KIITOS, LOS ANGELES!
Hyvää yötä kaikille!
Tekstitys: Anniina Mäkelä