Downloaded from YTS.MX
PROSINAC 2022.
- Hej! Kako ste? - Kako ste stigle?
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Uberom. - Uberom, draga.
Vozač je bio jako drag.
Mislio je da smo duhovite, zato što i jesmo.
- Kako se osjećaš? - Dobro.
Veselim se drugom nastupu da vidim što se razlikuje.
Znam. Žao mi je što nisam mogla doći na prvi.
Na faksu si, u redu je. Slobodna si?
Da, slobodna sam.
Kosa u repu nekako je baš za posljednji nastup.
-Često imaš kosu u repu. - Da, znam.
- A pletenica kod Kimmela? - Jesi li to vidjela?
- Slatko. - Da?
- Da. - Hvala! Drago mi je da vam se sviđa.
- Da. - Sviđa nam se.
- Nedostajete mi. - Znam. I ti nama!
Sad ćemo puna dva tjedna biti skupa.
Ne tražim više od toga.
- Htjela sam... - Baš smo razgovarale o tome.
Zato što si nas zasebno nazvala.
Pitale smo se zašto nas zoveš. Nije baš da toliko često večeramo skupa
pa da si nemamo što reći.
Tri i pol sata u automobilu.
Mogla sam odletjeti odavde do Chicaga.
Istina. Mogli biste uskoro i do Chicaga.
Mogla sam do Chicaga. Nevjerojatno.
- Hoćemo li... - Bok.
- Zdravo, dobro došli. - To je Rita.
- Ona je naša inspicijentica. - Hej, Rita.
- Ona će nas navoditi. - Inspicijentica. Hej.
- Ovo je posljednji nastup. - Znam.
- Dobro je. Želite li i ovo? - U redu.
Bravo.
Jeste li spremni vidjeti Michelle Obamu? Da vas čujem!
Hajde! Idemo!
Posljednja večer!
- Posljednja večer. Bit će dobra večer. - U L. A.-u.
- Bit će to super večer. - Naša posljednja večer.
Dva, tri!
Ovo je moja priča!
MOJA PRIČA
Kad sam prije četiri godine objavila Moju priču,
putovala sam po SAD-u i po svijetu
i upoznala mnoge nevjerojatne ljude, među kojima su i neki od vas.
Ta turneja jedno je od mojih najboljih iskustava u životu.
No onda se, gotovo u tren oka, sve promijenilo.
SVI NASTUPI OTKAZANI
Svijet se ogradio i zatvorio.
Bili smo odvojeni jedni od drugih.
U isto smo se vrijeme nosili s drugim važnim osobnim izazovima.
Napokon smo se suočili s pitanjem rase u SAD-u.
Zbog toga smo se osjećali potreseno i bijesno,
obeshrabreno i nevidljivo,
te možda više od svega drugog, usamljeno.
Kako je došlo do toga?
Kako smo se promijenili?
I najvažnije, kako ponovno vratiti barem dio stabilnosti?
To su pitanja kojima se bavim
u svojoj novoj knjizi i podcastu.
Kao i mnogi među vama, zasigurno.
Zato smo se opet okupili ovdje večeras.
Čak i kad se svijet čini jako mračnim,
svi se trudimo štititi, poticati i dijeliti svjetlo koje nosimo u sebi.
SVJETLO KOJE NOSIMO
Vjerujte mi, ni ja nemam sve odgovore.
Daleko od toga. Ali imam svoju priču.
Kao i svi vi.
A kako bi nam pomogla ponovno povezati sve te priče,
oduševljena sam što je tu moja draga prijateljica da nam osvijetli put.
Pružite toplu dobrodošlicu jednoj i jedinoj
Opri Winfrey!
Pozdrav, L. A.!
Pozdrav!
Pozdrav, L. A.!
Pozdrav svima koji ste gore!
Pozdrav svima koji ste tu!
Tako je lijepo vidjeti vas!
Čovječe.
Nije li predivno da ste došli ovamo
u utorak navečer?
Na posljednju večer turneje knjige Svjetlo koje nosimo!
Koliko vas je!
U redu. Znam da ste svi nekad u životu bili
na nekom nastupu gdje voditeljica
stane pred vas i kaže:
„Našeg današnjeg gosta ne treba predstavljati”,
ali onda vam sljedećih 20 minuta
govori o svemu što je ta osoba postigla od svog rođenja.
Ja to neću raditi.
Zato što znam da vi već znate tko je ovdje.
Znam da to znate jer ste morali putovati po cesti 101, 405, pa onda 5...
pa cesti 10...
Ja sam se vozila po cesti 101 i trebala su mi tri i pol sata.
A došla sam ovamo iz istog razloga kao i vi.
Da dobijem malo tog svjetla koje ona nosi u sebi!
Ovu ženu stvarno ne treba predstavljati.
Zauvijek naša Prva dama,
Michelle Obama!
Oprah Winfrey!
- Gle ti to. - Gle ti L. A.!
YouTube Theater!
Posljednja večer!
O, moj Bože!
L. A.!
Kakva publika za završetak turneje.
- Ovo je... - Ne može bolje.
Znaš, utorak je navečer...
- Utorak je navečer! - Nije čak ni...
Nije čak ni polovica tjedna, a ljudi su svejedno došli
- da te vide. - O, moj Bože.
Pa...
Mislim da je jako dobar dodatak
to što je s nama i Oprah Winfrey.
Moram ti reći da su svi drugi moderatori
bili sretni što ne nastupaju nakon tebe.
- Znaš... - Pa...
To je baš zanimljivo.
Pratila sam te na Instagramu
i ljudi su mi slali objave i govorili: „O, moj Bože,
trebaš vidjeti kakav je bio Conan, kakve su bile Tracee Ellis Ross
i Gayle. Jesi li vidjela Tylera i Ellen?”
I onda sam pomislila: „O, moj Bože...”
Je li te obuzeo strah?
- Obuzeo me strah! - Vidite? Čak i Oprah Winfrey osjeća
- strah. - Strah!
- Znate? - Zapravo...
Znaš što? Pomislila sam:
„Dobro, prisjetit ću se svojih vještina...”
Tako je. Znaš kako se to radi.
-„Znam kako voditi intervju.” - Znam kako voditi intervju!
- Ne bojim se ljudi. - Tako je!
- I eto nas sad. - Da. Hvala ti što si ovdje,
- draga moja prijateljice. - Hvala. Stvarno te volim.
- I ja tebe. - I mnogo te cijenim.
- I ja tebe. - I to za što se zalažeš.
Dakle, ovo je posljednja večer turneje u šest gradova,
koja je nastala tijekom potpunog zatvaranja.
- O, da. - Dakle, nakon otvaranja
objavila si Svjetlo koje nosimo. Zastupala si Svjetlo koje nosimo.
No prije nego što si došla do toga,
želim znati gdje si bila i što se događalo
kad si tek shvatila da je situacija ozbiljna
- i da ne smijemo nikamo ići. - Da, da.
Zapravo, zanimljivo je to da sam bila na putu.
Upravo smo završili s turnejom i uzeli smo si vremena za put
jer smo imali nekoliko ugovorenih nastupa.
Bila sam u Las Vegasu jer sam spojila neke od tih obveza
s proslavom sa svojim timom
kako bih im zahvalila za sav trud koji su uložili na turneji.
- U ožujku 2020. - Da, u ožujku.
Tad se isto već govorilo o COVID-u,
ali nekako smo se svi pitali što je to. Dakle, bili smo u Las Vegasu
i baš tad su polako krenula otkazivanja.
Sjećaš se kako se to širilo? Ljudi nisu znali kako se ponašati.
- Tako je. - Tvrtke su
brzo donosile odluke, a mi smo zapeli u Vegasu
dok se cijeli svijet oko nas zatvarao. Eto kako smo se osjećali.
Svi su počeli otkazivati događaje. A mi smo bili u Vegasu.
Polako su se kockarnice počele prazniti.
Ulice u Las Vegasu počele su se prazniti.
Činilo se kao da smo u gradu duhova.
- Jeste li mislili da morate ići kući? - O, da.
Odgovorno smo pričekali do otkazivanja posljednjeg događaja.
- Aha. - Na kraju su ga otkazali,
pa smo odletjeli kući.
Bilo je jezivo biti na putu
dok se cijeli svijet polako zatvarao.
- Nismo bili sigurni. - Da, nismo bili sigurni ni u što.
- Svi su samo dezinficirali ruke. - Tako je.
- I prali namirnice. - Da.
- Prali smo namirnice. - Sapunom. Da.
To je bilo to razdoblje.
Bila sam i zabrinuta zbog svojih kćeri jer su bile...
I dalje su bile na faksu, pa sam mislila: „Kćeri su mi ondje gdje je COVID!”
Nadala sam se da će sveučilišta biti odgovorna.
Naposljetku je odlučeno da se mogu vratiti kući,
ali tad sam pomislila: „O, Bože! Dolaze u moju kuću?”
Pomislila sam: „Prolaze kroz zračne luke i lete avionom.”
Stoga smo ih Barack i ja upozorili da nose maske.
A kad su stigle kući,
natjerala sam ih da budu u garaži
i otvore sve svoje stvari.
Htjela sam ih zatvoriti ondje.
Natjerala sam ih da skinu odjeću s puta.
Nismo znali što se događa.
Moj je suprug smatrao da se ponašam nerazumno,
ali ja sam mislila da pokušavamo... Nismo znali!
Nisi bila nerazumna. Stedman je 14 dana proveo u kući za goste.
Sjećam se toga!
Dok je izolacija još trajala 14 dana.
Vidite, Malia i Sasha, ja sam vas barem pustila u kuću.
Pripremali smo se stvoriti zajednicu sigurnu od COVID-a,
a s obzirom na to da su one putovale, mi smo strahovali
da će nam donijeti virus.
Nismo znali koliko čekati i koliko je razdoblje inkubacije.
Jesi li se bojala da ćeš oboljeti te prve godine prije nego što su cjepiva
- postala dostupna? - To je baš zanimljivo.
Mislim da je pomoglo to što smo živjele s bivšim predsjednikom...
- To bi moglo biti korisno. - ...koji je...
Ne s bilo kakvim predsjednikom, već s nekim tko čita i vjeruje u znanost.
S nekim tko je...
upravljao državom kroz nekoliko pandemija.
Sjećate li se ebole?
Mislim da je u SAD-u prijavljen jedan slučaj.
To je bio moj suprug.
Vratio nas je s ruba propasti.
Svi zaboravljaju u kakvoj smo groznoj situaciji bili.
Dakle, stanovale smo s osobom koja uvijek sve istražuje.
Znao je dovoljno toga da prepozna o čemu je riječ.
Da, bilo je strašno, ali bili smo informirani.
- Ono što je bilo strašno... - Dakle, niste se prepustili strahu.
Tako je. No ono što je bilo strašno...
U knjizi si spomenula da se niste prepustili strahu.
- Ja sam bila prestravljena. - Da, ali ono čega sam se bojala, Oprah,
bilo je promatrati zbunjenost
koja je vladala.
Sve te zbunjujuće poruke, nedosljednost,
manjak dobrog vodstva, izostanak plana...
Znaš, promatrali smo druge kako to ne shvaćaju ozbiljno.
Ljudi su shvaćali pandemiju kao produženi odmor.
Svađali su se oko nošenja maski
i gledali smo klince kako tulumare na plažama u Floridi.
- Sjećaš se? - To je bilo strašno
jer sam razmišljala kako će se svi oni vratiti kući
djedu ili baki, možda nekom s autoimunom bolesti,
a ishod će biti katastrofalan.
To je ono što me je plašilo. Jer sam vidjela da kruže dezinformacije.
To je strašno.
Ljudi su napadali znanstvenike i stručnjake.
To je ono što je mene strašilo.
To što to nitko nije shvatio ozbiljno.
Znaš, ja sam tijekom pandemije samo jela.
- Utorkom bismo jeli tacose... - I mi smo to radili!
- Obožavali smo to. - I mi smo obožavali te utorke,
- ali dani su prebrzo prolazili. - Da.
-„Već je utorak?” - Jeste li se i vi nekad pitali:
-„Zar je opet utorak?” - Opet?
O, moj Bože. Predložila sam da počnemo jesti tacose svaki drugi utorak
jer utorak dođe prebrzo. Dani su prolazili, a ja sam se pitala:
„Jesam li išta učinila? Jesam li išta postigla?”
A ti si to proživjela i napisala si knjigu.
Napisala si knjigu.
No isprva nisi tako razmišljala, zar ne?
Nisi odmah rekla: „Sad ću se pozabaviti svim osobnim problemima
koje sam doživjela, Barack,
te ću iskoristiti tu energiju
i upotrijebiti je kao primjer svjetla
koje svi nosimo u sebi.”
- Nije bilo tako. - Nije bilo tako. U redu.
Znaš, knjiga je nastala kao rezultat toga... Ljudi stalno
traže savjete od mene.
Uvijek me pitaju kako mi je to pošlo za rukom.
„Kako si došla dovde i pobijedila strah?
Kako si pronašla svoj glas? Kako si se osjetila viđenom
kad si odgojena tako da se osjećaš nevidljivom u svijetu?”
Pa sam se već borila s tim pitanjima i razmišljala ovako:
„Kad imam priliku razgovarati s djecom”,
a to se povremeno događa jer i dalje često razgovaram s djecom,
pokušavam odgovoriti na ta pitanja,
no kako se ne mogu povezati sa svima, pomislila sam:
„Oni traže nekog vođu, traže glas koji će ih predstaviti.”
Stoga sam počela raditi na knjizi čak i prije pandemije,
ali otkrila sam i da sam sve dublje zaglibila u depresiju
i cijelo mi se vrijeme to vrtjelo po glavi.
Sa strahom sam promatrala kako se svijet raspada,
pa sam sama morala pronaći nadu.
Smatrala sam da gubim malo svog svjetla.
I morala sam nekako zaviriti u sebe
da otkrijem kako se riješiti toga kako bih mogla odgovoriti na ta pitanja
i nastaviti biti korisna
jer kad se emotivno osjećamo loše,
teško možemo naći svoje svjetlo.
Teško je misliti da će ikomu biti važno to što želiš reći.
Jesi li promatrala svijet jednako kao i svi ostali?
S tim nekim strahom? Mnogo se toga događalo
- i svjedočili smo mnogim lažima... - Da.
- ...koje su opovrgnute... - Da.
...i to od ljudi za koje smo smatrali da bi trebali biti razumni.
I mislim da su mnogi od nas pomislili:
„Znaš, nije važno. U Charlottesvilleu su
na obje strane bili dobri ljudi.” Kao da se ništa neće promijeniti.
- Tad su počeli rabiti strah kao oružje. - Da.
A kad vidiš da strah kao oružje iskorištava
- bivši predsjednik, ne tvoj suprug... - Da.
Je li te to uplašilo ili razljutilo?
Oboje.
Bila sam uplašena. Bila sam ljuta. Bila sam razočarana.
Bila sam razočarana zbog toga što je nakon toliko truda
da podignemo letvicu i učinimo ono što je ispravno,
da vodimo uz iskazivanje nade, da promičemo ljubaznost i suosjećanje,
uslijedio...
Svijet je to izabrao ili glasanjem,
ili time što su se držali postrance i nisu glasali.
Što je vjerojatno još gore jer su mnogi ti ljudi koji nisu glasali
bili ljudi koji su glasali za nas.
Stoga sam se na neki način osjećala malo napušteno.
Pitala sam se: „Je li to što smo postigli uopće bitno?”
Razumiješ? To je mračni dio tog razdoblja.
Ali... Ne, ja... I...
To je bilo to razdoblje.
Dijelim to jer svi mi doživljavamo takve trenutke, znate?
Ne možemo svi stalno širiti nadu.
A ja sam ciničnija od svog supruga,
koji u sebi uvijek nosi svjetlo koje je puno nade.
I tako sam sretna što živim u istoj kući s njim
jer sam zbog njega uvijek usredotočena na istinu.
Ali da, upotrebljavanje straha kao oružja vrlo je opasna taktika.
Znaš, pogledaj sve grozote koje su se dogodile
u ljudskoj povijesti:
ropstvo, holokaust, bilo koji rat,
mizoginija, zločini iz mržnje, homofobija...
Sve je to utemeljeno u strahu, pohlepi i željom za moći.
Stoga je to nešto opasno.
Opasno je svjedočiti tomu
koliko taj strah utječe na naše živote.
Strah odlučuje tko ima pravo na obrazovanje,
tko zaslužuje pravdu.
Često to čini razliku između obične packe
i koljena pritisnutog na vrat.
Stoga je to nešto čega moramo biti svjesni
i moramo naučiti kako to obrazložiti sami sebi
kako vođe ne bi mogli rabiti naš strah i natjerati nas da se borimo među sobom.
To je opasna situacija.
Također, ti si osoba koju prati velik broj ljudi
i to već jako dugo,
pa znaš koliko bi lako mogla odlučiti
upotrijebiti tu popularnost na negativan način.
Ali zašto to ne činiš?
Zašto? Nakon svih tih godina, imala si svoju emisiju na TV-u
i mogla si nahuškati ljude na mnogo toga,
ali odlučila si da to ne želiš. Objasni nam, zašto je to tako?
Da. I kad vidiš da drugi to upotrebljavaju
u tako negativne svrhe,
to je baš depresivno. Mislim da su mnogi bili depresivni zbog toga.
Spomenula si da si naručila igle za pletenje na internetu
- jer si se tad osjećala jako loše. - Da.
Znaš, ne znam kako bi te pletenje izvuklo iz toga,
- ali dobro. - Znam.
Pletenje je metafora.
Ali naučila sam plesti.
Nisam li ti nešto isplela?
- Ne, to je bilo za Gayle. - To je bilo za Gayle.
Za njezina unuka.
- Isplela si predivan... - Da...
Ja sam isplela taj džemper.
- Ja sam isplela taj džemper! - Džemper.
- Ti si ga napravila! - To je ta slatka bebica.
Da. Luca.
Ono što mi je pletenje donijelo
imalo je učinak nalik meditaciji.
Pomoglo mi je utišati misli
onako kako mi je bilo potrebno.
To je ono u čemu nam vjera pomaže.
Znaš? Utiša nam misli.
Često puno razmišljamo kako bismo došli do rješenja.
Ali naš um ne može sve to kontrolirati.
Zato to moraš predati.
Predati to nečemu što je veće od tebe.
No ja sam naučila nešto, nešto sam si uspjela razjasniti.
Kad nam se neki problem čini golemim
i nerješivim,
trebamo se usredotočiti na ono što možemo kontrolirati.
To je sve što možemo. Samo sjediti i plesti.
I znaš što? To je dovoljno.
Živimo u svijetu u kojem je veće uvijek i bolje,
a mi smo uvijek zauzeti nečime.
Uvijek sve pokušavamo riješiti na neki bitan način.
Naša su djeca izložena tome.
Kad mi mladi ljudi šalju pisma, neki već s 15 godina pišu:
„Ja ću spasiti svijet. Ja ću srediti svoju četvrt.”
A ja tvrdim da te osobe još nemaju ni moć ni sredstva da to postignu.
Moraju se usredotočiti na svoje pletenje.
Onaj tko ima 12 ili 15 godina, njima su pletenje domaća zadaća
i matura.
Ja sam iz toga naučila
da treba krenuti s nečim malim, što možemo kontrolirati.
- Tako je. - Kontrolirati ono što možemo.
Tako je.
Znaš, jedna tema
koja mi se ističe u Svjetlu koje nosimo
jest to da si dobro odgojena.
- Imala sam sreće. - Dobro si odgojena.
- Imala sam sreće. - Imala si stvarno nevjerojatne,
- izvrsne i snažne roditelje. - Da.
Da. Marili su za tebe i bili su otvorena uma.
I mislim da je jako divno to
što si posvetila cijelo poglavlje predstavljanju svoje mame
i nekim njezinim izvrsnim savjetima za odgoj djece.
Jedan mi je od omiljenih: „Odgajajte dijete koje imate.”
- Tako je. - Izvrsno.
No nakon što sam to pročitala,
poželjela sam da smo svi mogli upoznati tvog oca.
Da.
Da smo ga barem svi mogli upoznati
zbog savjeta koji ti je dao dok si još bila mala:
„Nitko te ne može natjerati da imaš loše mišljenje o sebi
- ako je tvoje mišljenje dobro.” - Tako je.
- Ta se tema proteže cijelom knjigom. - Da.
- Da.
Na kraju krajeva
ne možemo kontrolirati ono što drugi misle, govore ili čine.
Ne možemo.
Naše svjetlo ne smije ovisiti o nekom drugom, zar ne?
Jer nam ga oni možda ne mogu dati.
Moj otac bio mi je pravi primjer
jer je bio crnac iz radničke klase
i vjerojatno siromašan, iako se mi nismo smatrali siromašnima.
Imao je multiplu sklerozu
i cijeli se život borio s invaliditetom.
Svjedočili smo tomu kako mu tijelo propada,
a ja sam započela s pričom o njegovu štapu jer je to bio važan alat.
Umjesto da odustane od života...
Mogao je, recimo, odustati, primati invalidninu
i ne raditi ništa cijeli život.
No on je odlučio upotrijebiti bilo koji alat koji mu je trebao.
Prvo je to bio štap, a kad to više nije pomagalo,
počeo se oslanjati na dvije štake.
A kad mu poslije ni to nije služilo,
trebao je bolji oslonac.
Zamijenio ih je hodalicom.
Na kraju je imao elektromotorna kolica.
I tako cijeli život. Ali nikad nije odustao.
Nikad nije krivio druge,
a razočaranje koje je sigurno osjećao
nikad ga nije cijelog obuzelo.
Nije ga učinilo negativnim.
Znao je i pasti.
Ne znam je li padao dok je išao na posao,
ali kod kuće je znao zapeti o tepih i pasti.
A kad vidite da vam je otac pao,
to razotkrije vašu ranjivost.
Bilo je to zastrašujuće,
no moj se otac uvijek trudio brzo ustati i prebaciti to na šalu
jer su i šale jedan od alata.
Kao što sam napisala u knjizi, ovo sam naučila od njega:
„Padneš, ustaneš, nastaviš.”
Stoga, ako je on mogao pronaći svjetlo uza sve što je doživio,
onda može biti svjetlo i za druge
jer je bio poput oca mnogima koji ga nisu imali
u mojoj obitelji i zajednici.
On je vidio svjetlo u sebi i naučio me je da i ja moram
vidjeti svoje svjetlo, razumiješ?
Da. Zato mi se sviđa što ta misao prevladava u knjizi:
„Nitko te ne može natjerati da imaš loše mišljenje o sebi.”
U knjizi si napisala
da mi sami moramo uložiti trud kako bismo se osjećali dobro.
- To je naša odgovornost. - Tako je.
Zbog toga sam se uvijek osjećala bolje.
Otac mi je pokazivao da imam kontrolu nad svojim životom.
- Da. - Ja kontroliram svoje osjećaje.
Nisam morala računati na to hoće li netko biti drag prema meni
i hoće li biti pravedan.
Znali smo da život nije pravedan.
Uvijek se sjetim oca kad god se samosažalijevam
i kad god mislim da je netko drugi kriv.
Uvijek se sjetim oca jer me to čini usredotočenom,
to mi razjasni misli i učini me zahvalnom
na način... To je dar.
Možeš li dovršiti ovu rečenicu? „I dalje čujem glas svog oca kad...”
Stalno.
Stalno ga jasno čujem.
Njegov mi glas odzvanja u glavi.
Čula sam njegov glas svoj prvi dan na Princetonu,
koji predstavlja oličenje elitizma.
Bio je uz mene moj prvi dan u odvjetničkom uredu.
Čak i nakon što je preminuo,
bio je uz mene dok sam koračala prema oltaru
jer mi je pomogao shvatiti kakvog muškarca zaslužujem.
Mogla sam vidjeti tko je Barack zaista.
Mogla sam vidjeti tko je kad se zanemari njegov izgled,
a izgledao je jako dobro, dame, ali...
Ali mogla sam vidjeti koje osobine trebam tražiti kod muškarca.
I sad je uz mene. Ovdje, na ovoj pozornici.
Uvijek slušam njegov glas kad pokušavam biti iskrena s drugima,
kad želim da vide da sam autentična i posve otvorena.
Uvijek je uz mene.
Sviđa mi se to što si rekla da ti je puno pomogao
da vidiš ono što si trebala vidjeti u Baracku Obami.
Možemo li nakratko o tvom suprugu?
- Da, naravno. - U redu.
Mnogi su pokušali prikazati vašu ljubavnu priču.
- Evo ga. - Pokušali su prikazati tu priču.
Snimili su dramski film, zatim i seriju o Prvoj dami.
Pokušali su, ali nisu uspjeli!
- Ne. - Ne ide im.
No ti si to izvrsno sažela samo jednom rečenicom
koja mi je toliko upečatljiva da sam nakon čitanja
zastala, a oči su mi zasuzile.
Sjećaš li se o kojoj je rečenici riječ?
Ne, o kojoj?
Ne znam koja te je rečenica rasplakala.
U redu, ta rečenica...
Govorila si o tome kako si se često selila.
- I... „Moj je dom uz Baracka!” - Moj je dom uz Baracka!
- Da. -„Moj je dom uz Baracka!”
- Moj je dom uz Baracka! -„Moj je dom uz Baracka!”
Tako je.
Vratite se kući i zapitajte se vrijedi li to i za vas.
Za vaše partnere.
Kako si blesava.
Je li vaš dom uz tu osobu?
Svidjelo mi se to kako si opisala
vaše prvo putovanje na Havaje.
Kad si tek došla na Havaje, očekivala si...
Razumijem te. Iz radničke si klase
i nikad nisi bila na Havajima,
pa si očekivala scene kao u seriji Hawaii Five-O.
Za one koji je se sjećaju.
- Kokteli i zalasci sunca na plaži... - Kokteli i medeni mjesec...
I apartman za mladence.
No umjesto toga...
Umjesto toga išli smo posjetiti njegovu obitelj.
On dolazi s Havaja.
Nije odlazio na otok na odmor,
već se vratio kako bi bio sa svojima.
No ja sam bila mlada. Bilo je hladno u Chicagu,
a ja sam mislila: „Idem na Havaje s dečkom.
Bit će jako romantično.”
A kad smo sletjeli, prvo smo otišli do njegovih bake i djeda.
Ne na plažu.
Živjeli su u neboderu, na desetom katu.
Kad sam ušla, izgledalo mi je kao kuća mojih djeda i bake.
Kao da smo u južnom dijelu Chicaga, što je zapravo bilo izvrsno.
- Zar ne? - Da.
Jer mi je njegova obitelj bila nešto poznato.
Onda smo sjeli. Što je na TV-u?
Vijesti.
Donijeli su neke poslužavnike
i mislim da su imali sendviče s tunom i slatko-kiselim krastavcima.
To mi se baš svidjelo.
No ipak ste išli i na plažu.
I sviđa mi se kako ti je govorio:
-„Moramo ići.” -„Idemo do bake i djeda.”
-„Vraćamo se kući.” - Bila sam tužna.
Bila sam mlada i blesava, pa sam pomislila:
„Ne znam sviđa li mi se ovo. Nije romantično kako sam očekivala.”
Nisam se tako ponašala.
Moja majka zna da se nisam ponašala poput razmažene osobe.
- Bila sam... - Ali si pomislila:
-„Gdje su Havaji iz serije?” - Da. Gdje su...
Tako je.
No na kraju te priče napisala sam
da mi je Barack pokazivao tko je on zapravo.
A ponekad kad tražimo partnere,
mislimo da tražimo koktele i zalaske sunca,
a zapravo trebamo nekoga tko voli i poštuje svoju obitelj
- i tko je tu uz njih... - I to ti pokazuje.
- ...kad god treba. - To ti je dokazao.
Barack je cijenio vrijeme koje je provodio s obitelji.
Bilo je lijepo na plaži,
ali htio je biti sa svojom majkom, bakom i mlađom sestrom
i pomoći im s problemima jer su se na njega uvijek mogle osloniti.
I samo da vam kažem, tako je uvijek uz nas
kad ga ja i naše kćeri trebamo.
Uvijek nam je na raspolaganju kad ga trebamo.
Upravo mi je to htio pokazati na Havajima
dok sam ja samo htjela ići na plažu.
Ono što svi cijenimo
u Mojoj priči i Svjetlu koje nosimo
jest to koliko si otvorena kad je riječ o vašem odnosu
i vašem životu te kako govoriš da nije sve uvijek savršeno.
Rekla si da ste uložili puno vremena i truda
kako biste naučili rješavati neke razmirice.
- Kakav je tvoj stil, a kakav je njegov? - Da.
Ovo što ću reći već sam rekla i njemu.
Način na koji iskazujemo ljubav drukčiji je
jer njegova obitelj živi daleko i uvijek je morao putovati,
pa je naučio voljeti na daljinu.
A to znači da češće izjavljuje ljubav riječima
i djelima...
- Stalno govore: „Volim te.” - Da. „Volim te. Volim te.”
-„I ja tebe.” Znaš? - Da.
Kad sam ja bila mala,
svi su živjeli u blizini.
Braća i sestre mojih roditelja, njihova braća i svi bratići i sestrične
i svi su oni slavili rođendane.
Zato smo bili skupa svaki vikend,
a nekad smo i dvaput tjedno slavili rođendane.
Stalno smo bili skupa. I govorili smo: „Bok.
Ne moram ti reći da te volim jer ću te vidjeti u subotu.”
Meni je ljubav značila biti tu za druge.
„Ne moraš me ljubiti, samo složi odjeću.”
Imamo i različitu narav.
Pogodite kakva sam ja. Temperamentna.
Brbljava, lako se naljutim.
Samo planem. A Barack želi mirno razgovarati.
„Mirno? Ne ponašaj se razumno.
Bijesna sam.
Ne govori mi sve svoje razloge.
Bolje se gubi odavde i pusti me da se smirim.”
Ne želim slušati njegova razumna objašnjenja.
Koliko ti inače treba da se smiriš?
Evo što je on smatrao:
„Prošlo je pet minuta. Možemo li razgovarati?”
„To nije dovoljno!”
To traje.
Nekada satima.
Nekad i danima ne želim...
Ne želim razgovarati s njim.
No morali smo naučiti...
Znaš, morali smo naučiti raditi kompromise.
Ja sam morala naučiti da se ne mogu obrecati na njega.
A on meni mora dati prostora da se smirim.
To je dobar savjet.
I dalje radimo na tome, ali dijelim to sa svima
jer vidim da mnogi mladi parovi
ne znaju što je pravi brak.
Razumiješ?
Više vremena provedu
birajući treću haljinu za vjenčanje i svadbu,
birajući cvijeće koje žele
i planirajući djevojačke zabave.
Previše novca trošite na vjenčanja.
Previše.
- A... -Želite doživjeti velike godišnjice.
- Ogromne godišnjice. - Velike godišnjice.
No moramo biti iskreni s drugima.
Više nas mora iskreno govoriti o trudu
koji je potrebno uložiti u suživot s nekim.
Meni se to ne čini toliko kontroverznim.
- Ja... - Kontroverzno bi bilo
kad bi netko poput tebe lagao o tome.
Tako je.
Neki bi objavili nešto i pravili se da je sve bajno,
a ja priznam i kažem: „Tad sam bila ljuta na njega.”
Ne samo to...
Rekla si Gayle tijekom turneje u Philadelphiji,
što je bilo prije nekoliko tjedana,
da tijekom 30 godina braka
deset godina nisi podnosila svog supruga.
- Tako je. - I...
Svi su se šokirali!
Poludjeli su na društvenim mrežama.
- Skupa smo već 30 godina. - Michelle Obama je iskrena.
- Iskrena je. - Tako je.
Jer društvene mreže nisu nimalo iskrene.
Ne bi prepoznali nešto iskreno na mrežama ni da im je pred nosom.
Zašto misliš da je ljude to toliko pogodilo?
- Kad si rekla... - Zato što si mladi ne mogu predočiti
da su nesretni ni na minutu, a kamoli deset godina.
„Ne mogu ja to. Zaslužujem sreću.”
Tko vam je to rekao? Otkud vam to?
U mom odgoju nije bilo govora o mojoj sreći
i mojim osjećajima. Rekli bi mi: „Bolje sjedni.
Nije me briga o čemu ti govoriš.”
No poanta je u tome da ćete nekad doživjeti teška razdoblja.
Ako ste u braku 30 godina, a deset je od njih nesretnih,
meni taj omjer odgovara.
Također sam rekla da se te godine poklapaju s rođenjem naše djece.
Te dvije uništile su našu ljubav.
Isisale su je iz naše kuće.
Bile su tako slatke, stalno su bile gladne
i nisu mogle komunicirati s nama, a ne možeš se ljutiti na njih.
Slatke su. To su moje bebe.
Tko je još sa mnom u kući? „Aha, ti!
Ti si kriv, Barack Obama.”
I onda kad one odrastu i napuste dom,
pomisliš: „Eto tebe.
Ljubavi moja. Sjećam te se.”
To traje otprilike deset godina.
- Gle... -Što ti sada znači romantika?
-Što smatraš romantičnim? - Romantično je kad...
Volim kad mi suprug nešto isplanira.
Jer je teško planirati
kad si predsjednik ili bivši predsjednik, zar ne?
Pa ako me može iznenaditi...
Bude jako zadovoljan samim sobom kad uspije nešto organizirati.
Naša 30. godišnjica najnovija je romantična gesta
jer je rekreirao naš medeni mjesec,
a nakon vjenčanja putovali smo po Zapadnoj obali.
Unajmili smo automobil u San Franciscu i vozili se kroz regiju Big Sur,
vidjeli smo obalne sekvoje i vozili se kroz Santa Barbaru,
a zatim smo došli u L. A., gdje smo bili sasvim sami.
Opet je to organizirao.
Ovaj put nismo bili sami jer smo imali pratnju.
S nama su bili naši agenti i još tri vozila u pratnji.
Na ovoj fotografiji otprilike 12 ljudi skriva se iza mobitela.
Drukčije je, ali svi su bili uzbuđeni.
Svi njegovi agenti. Bili su uzbuđeni. „Sad idemo prošetati.”
Pokušavali su biti opušteni.
Svi iz naše pratnje.
Uvijek putujemo s mnogo ljudi.
- Ali on je to isplanirao. - Bilo je romantično.
Jako romantično. I jako slatko.
- I nijednom nije igrao golf. - Nijednom?
U Mojoj priči puno si pisala
o godinama kad je izbivao
i o godinama
kad si se osjećala loše u vezi s vašim odnosom i brakom.
Je li se to promijenilo sad kad je kod kuće?
Sve su supruge jednako reagirale.
Je li se to promijenilo?
- Da. - Je li sad drukčiji suprug
nego što je bio tada kad je bio pod velikim pritiskom?
Znaš što?
Ne. Mislim da je poprilično konzistentan.
Ja sam se promijenila.
Tijekom tih godina naučila sam
da ja moram usrećiti samu sebe.
Tu se vraćamo na pouke mog oca.
On nije odgovoran za moju sreću.
Voli me, stalo mu je do mene,
no moje nezadovoljstvo povezano je s odlukama koje sam ja donosila,
recimo to da moram biti savršena majka.
Sve mora biti savršeno.
Moram imati posao i osigurati...
Od sebe sam očekivala nešto što mi je uzrokovalo stres.
- I bilo je nemoguće. - Naravno, bilo je nemoguće.
Jer možeš imati sve,
možda, ali ne možeš imati sve...
Istovremeno.
Ponovimo to opet.
Ti to reci.
Možete imati sve, ali ne istovremeno.
Stvarno ne možete.
Znate, to...
Ne, nemoguće je.
Osobito ako želite biti dobar roditelj
i provoditi vrijeme sa svojom djecom.
Teško je to balansirati.
Svidjelo mi se kako si u Svjetlu koje nosimo
opisala kako ste i ti i Barack shvatili
da si ne možete biti baš sve.
I zato su ti važni tvoji bliski prijatelji
jer ti oni pomažu smanjiti pritisak koji nastaje u braku.
- Da. Naravno. - Reci nam nešto o tom „kuhinjskom stolu”.
U redu.
Ispričat ću kad si ti upoznala ljude koji su dio te grupe.
- Hajde. - Smijem li to ispričati?
To nije u knjizi, ali...
Oprah je pristala organizirati proslavu mog 50. rođendana.
- Je li bio 50.? - Da.
Ne samo to... Nisam to htjela ispričati.
- Nisam znala smijem li. - U redu.
Pristala si prije nego što si znala.
Ne, želim da je ispričaš. Ali...
Htjela sam reći
da me Barack Obama, predsjednik SAD-a,
- nazvao i pitao mogu li organizirati... - Da.
Na kraju tog razgovora
rekao je: „Upamti da te ja zovem.
Ja sam ti rekao da to organiziraš.
Ja sam te nazvao. Ne moji asistenti.”
Zato sam maloprije pomislila:
-„Aha, zato je to rekao.” - Zato je to rekao.
-„Ja te zovem.” - Tako je.
Dakle, dolazili smo k tebi, ti si nas pristala ugostiti
i rekla si: „Povedi prijateljice.” Odgovorila sam: „U redu.”
Upitala me: „Koliko ljudi?” Ja sam rekla: „Oko 12.”
- Dvanaest. - A ti si rekla...
Rekla si: „Nemaš 12 dobrih prijateljica.”
- Da. - Odgovorila sam: „Imam.
- Ne pokušavam navući broj ljudi.” - Tko ima 12 dobrih prijatelja?
Ja.
Oprah mi je rekla: „Ja imam Gayle.”
- A ja sam rekla... - Jedina osoba
koju znam da ima 12 dobrih prijatelja bio je Isus s 12 apostola.
Samo za njega znam.
- Ali si upoznala... - A jedan ga je izdao.
U redu?
- No onda si upoznala moj „kuhinjski stol”. - Da.
Vidjela si da skupljam ljude kroz život i držim ih uza sebe.
Moja cimerica s fakulteta,
moja najbolja prijateljica s fakulteta,
mame koje su mi pomogle u Chicagu...
Bile smo prava zajednica. Skupa smo odgajale djecu.
Neka su djeca ovdje večeras.
- Ona su mi poput vlastite djece. - Da.
Upoznala sam nove prijateljice i žene
u Washingtonu,
koje su mogle razumjeti kakav je moj život,
a neke su bile udane za osobe koje su radile s Barackom.
A kad si u tom svijetu,
trebaš nekoga tko razumije tu situaciju.
Uvijek su bile uz mene.
Stoga skupljam ljude kroz život i držim ih uza sebe.
Jer različiti ljudi igraju različite uloge u mom životu.
No želim reći da ih nazivam svojim „kuhinjskim stolom”
jer je kuhinjski stol u mom domu uvijek bio mjesto
gdje smo se osjećali sigurno.
Kad smo bili klinci i došli bismo kući zabrinuti zbog nečega s igrališta
ili zbog nekih situacija iz četvrti
ili bismo se žalili na nekog nastavnika ili neku nepravdu,
uvijek smo to činili za kuhinjskim stolom.
Ondje su nas razumjeli.
Ondje sam prvi put osjetila da me majka i otac shvaćaju
jer su rado slušali naše priče i mišljenje.
Za tim stolom uvijek sam se mogla preporoditi.
Mogla sam izbaciti sve uvrede i nepravde,
mogla sam vrištati i vikati i izbaciti sve to iz sebe
kako bih se mogla sabrati
i vratiti se van s olakšanjem.
To je značenje mog kuhinjskog stola.
Moj život ima mnogo različitih aspekata.
Imala sam brojna iskustva, od majčinstva do karijere
i mnogih drugih stvari,
pa je taj stol postajao sve veći.
Sad sam se sjetila jednog pitanja.
Upoznala sam 12 osoba, tvoj „kuhinjski stol”.
Jesi li zadržala sve prijatelje kad si otišla u Bijelu kuću?
Ne.
- Nisam. - Znaš što?
Sjećam se da smo razgovarale
i ti si rekla: „Ostali su bez kisika. Nisu se mogli uspeti.”
- Tako je. -„Bez kisika. Nisu se mogli uspeti.”
Govorim o prijateljstvu jer...
Čini se kao da...
Istraživanja pokazuju da ljudi imaju manje prijatelja no ikad,
a pojavljuje se i užasno velika stopa usamljenosti.
Da.
Mislim da su uzrok tomu društvene mreže.
Mislim da mladi zbog pandemije
misle da imaju prijatelje na društvenim mrežama.
Kad je Sasha napravila svoj prvi profil,
kad smo joj dozvolili da napravi što god to bilo,
došla je do nas i...
Svi su je pratili. Agenti, osoblje...
Jer ako će imati svoj profil,
svi će je promatrati.
Netko nam je došao i rekao:
„Sasha ima tisuću prijatelja.”
A ja sam rekla: „Malena,
ti ne poznaješ tisuću ljudi.”
Ali takvi su mladi ljudi.
Imaš deset godina i misliš da imaš tisuću prijatelja.
Nemamo više tu naviku.
Ali trebamo ljude.
Trebamo kontakt s drugima.
Trebamo te odnose koji nas drže prizemnima i stabilnima.
Ti prijatelji koje nisi zadržala,
- koji su ostali bez kisika... - Da, vratimo se...
- Da. - ...na te ljude.
Za one s kojima više nisi u kontaktu,
jesi li ti morala prekinuti kontakt ili je to učinio netko drugi?
To varira od osobe do osobe.
Ovisno o tome u čemu je problem.
No evo što sam naučila.
Budite otvoreni za nova poznanstva.
Želim da kćeri tako razmišljaju
jer ne želim da žive u svijetu koji se boji otvaranja
i novih prijateljstava.
Jer znate kome možete vjerovati
i koliko dugo možete biti dobri s nekim,
ali kad vam pokažu tko su zapravo...
- Vjerujte im. - Morate im vjerovati i nastaviti.
Neki su prijatelji imali neke slabosti, ali su bili dobri za obične prijatelje.
No kad kročiš u Bijelu kuću,
shvatiš da ne mogu biti takvi...
- Ondje. - Da, ondje.
Jer mnogo je toga na kocki.
- Tako je. - Razumiješ?
A ne želim da moji prijatelji nešto zeznu.
Možda Barack želi zadržati neke prijatelje...
Ali on je bio predsjednik.
No ako su moji prijatelji problem?
Polako bih ih ignorirala.
Znate, polako?
Ne prekinete odnose odmah,
već malo pomalo postanete sve nedostupniji?
- Polako. - Da, polako.
Svidjelo mi se kako si u Mojoj priči spomenula
koliko se brzo sve odvijalo
dok si bila u Bijeloj kući.
A u Svjetlu koje nosimo
rekla si da ti se to činilo nerealnim.
- Da. - U jednom si trenutku napisala:
„Sashi je trebala pernica, a meni svečana haljina.
Trebali smo i držač za četkice i paket pomoći za ekonomski oporavak.”
- Da. -„Dani su mi postali nerealan spoj
običnog i izvanrednog.” To si napisala.
Svidio mi se dio u kojem si opisala
kako si prvi put gledala Sashu da se igra s nekim drugim djetetom
i kako ti je laknulo jer je sve funkcioniralo.
A kad je majka te djevojčice došla po nju,
agenti su joj rekli da ne izlazi iz automobila.
Da.
Ta je mama postala dio tvog „kuhinjskog stola”.
Naravno.
Više me je brinulo to hoće li se djevojke priviknuti
i imati normalan život,
a zajedničko igranje kod kuće jedna je od najnormalnijih stvari,
čak i ako je riječ o Bijeloj kući.
To da imaš prave prijatelje i da se osjećaš kao običan roditelj.
Išla sam na roditeljske sastanke,
a Barack je trenirao djevojčice iz četvrtog razreda
koje su igrale košarku.
On im je bio trener.
Ne znam jesam li to već ispričala.
On je pisao o tome u svojoj knjizi,
ali bio je trener djevojčicama iz četvrtog razreda.
Jesu li ljudi bili uzbuđeni?
To je bilo nerealno,
vjerojatno više svima ostalima u dvorani
jer je pokušavao ostati smiren zato što je bio dio tima s drugim roditeljima.
Ali obožava košarku, pa mu je smetalo
to što djevojčice nisu vezale tenisice
i što nisu imale uigrane akcije.
Njemu se činilo kao da trate svoje vještine.
Nije samo Sasha bila u toj ekipi,
već i Maisy Biden, Joeova najmlađa unuka.
Najbolje su prijateljice.
No Maisy je izvrsna sportašica,
a Barack je smatrao da bi mogle biti prvakinje.
Polako se riješio ostalih trenera
i počeo organizirati dodatne treninge.
Pokazao im je dvije akcije, jedna je bila „box”.
Samo su to znale. Dvije akcije.
Bili smo u toj dvorani svake nedjelje kad su igrale.
Svi smo odlazili na utakmice jer nas je sve to zanimalo.
Predočite si tu malu dvoranu jedne nedjelje,
a predsjednik, Prva dama, potpredsjednik, Druga dama,
baka, Malia, sva djeca
i svi njihovi agenti dolaze onamo odjednom.
A s druge su strane drugi ljudi.
A Joe i Barack nisu se suzdržavali.
Vikali su: „Baci loptu! Ukradi je! Uzmi je! Uzmi je!”
- A ja bih morala reagirati: „Joe...” - U četvrtom su razredu.
A ti si potpredsjednik.
U redu.
Djevojčice su se pitale: „Viče li on na mene?”
No tad smo...
Tad smo zbilja uživali u svom životu
i ne samo da smo radili nešto za svoju zemlju,
već nismo zanemarivali svoju djecu.
Imali smo odgovornost kao roditelji da naša djeca ne ispadnu loši ljudi.
Čak i kad smo radili na zdravstvenom osiguranju
i pomagali kćerima s obrazovanjem.
Tko bismo bili da nismo...
- Bravo. - ...vodili brigu o našem pletenju,
a to su naše kćeri.
U Svjetlu koje nosimo jako me iznenadilo
to što si iskreno navela što te sve muči.
Sve si nam iskreno rekla,
zbog čega se osjećamo prisnije s tobom.
Pokazala si nam da si stvarna osoba.
Pitam se imaš li još problema sa samopouzdanjem.
O, Bože, da.
I dalje osjećam strah.
I dalje se nosim s tim.
Ali mislim da je to dio moje osobnosti jer sam crnkinja.
Znate, sad sam tu,
ali i ja sam se nosila s mnogim poteškoćama.
Ne znam sjećate li se kako nam je bilo
kad smo tek došli u Bijelu kuću,
ali ljudi su sumnjali u istinitost Barackova rodnog lista,
a mene su nazivali bijesnom i ogorčenom crnkinjom
te su nas optuživali da ne volimo svoju zemlju,
da „nismo Amerikanci” i „dio naroda”.
Pokušavali su nas otuđiti.
„Neka se osjećaju otuđenima
i onda ćete ih se bojati.”
I ne možeš se riješiti potrebe da se neprestano dokazuješ
jer ljudi očekuju tako malo od tebe.
Znam da su mnogi ljudi u publici
nekad susreli ljude koji ih neprestano
- podcjenjuju, zar ne? - Tako je.
Obraćaju vam se svisoka, podcjenjuju vas i imaju pogrešno mišljenje
samo zato što ste različiti.
Ponavljam, ta je različitost raznolika.
Ona je dio vas.
No ja sam se trudila upotrijebiti tu energiju
kako bih ojačala svoje svjetlo i čuvala ga od onih koji ga žele ugasiti.
Moj je stav ovakav: „Dokazat ću ti da si u krivu.
Misliš da ja to ne mogu?
Misliš da ne mogu biti dobra Prva dama?
Naporno ću raditi.”
Naporan rad moj je način na koji se borim protiv toga.
Radom želim postići da me drugi primijete.
Mislim da osobe bijele rase
ne mogu u potpunosti shvatiti ono što govoriš u Svjetlu koje nosimo.
O svojih osam godina na mjestu Prve dame rekla si:
„Bila sam oprezna, smotrena i svjesna toga da smo Barack i ja,
kao i naše kćeri, pod posebnim povećalom
te toga da crnci na poziciji koju su obično držali bijelci
- nemaju taj luksuz da smiju zeznuti.” - Da.
I niste.
Niste!
Nijednom!
Nijednom niste zeznuli!
Osim onog bež odijela.
Iako, htjela sam reći... Znam.
Znate li koliko je to nevjerojatno?
Ne samo da oni nisu zeznuli,
već nitko u obitelji nije zeznuo.
Nije bilo problematičnih članova obitelji.
Reći ću ono što Marian Robinson uvijek govori,
a to nas čini poniznima i usredotočenima.
Mi se iskreno predstavljamo onakvima kakvi smo oduvijek.
Puno je ljudi koji se osjećaju drukčijima
i koji dokazuju svoju vrijednost bez ijednog pogrešnog koraka.
Moj je otac uvijek govorio ovo
i stalno se prisjećam toga:
„Ne mogu promijeniti nečije mišljenje
ako me oni žele vidjeti drukčije.
Ne smijem se usredotočiti na to. Njihov otrov ne smije biti moj.”
Tu poruku dajem svima ovdje, osobito mladim ljudima
koji počinju shvaćati poteškoće koje nastaju kad je netko drukčiji
i ograničenja koja im drugi pokušavaju nametnuti.
Moramo biti blagi sami prema sebi,
voljeti sami sebe,
sami ojačati svoje svjetlo i nositi se sa svojim strahovima
jer nas neki ljudi nikad neće prihvatiti.
Nikad im ništa neće biti dovoljno.
A ja na to reagiram empatijom
i stalno podsjećam samu sebe
na to da ako je netko tako uskogrudan,
ta osoba zapravo sumnja u sebe.
Ta osoba smatra da ništa što učini nije dovoljno.
Ja to moram spoznati,
pronaći suosjećanje za to
i nastaviti živjeti svoj život otvoreno,
iskreno i stvarno, koliko god mogu,
i ne dozvoliti da me to sputava.
Zato što uvijek postupaš ispravno.
O, da. O tome ćemo uskoro.
- Opet ti o tome. - Uvijek si takva.
Dobro. Kakav je osjećaj sad kad si slobodna,
bez te pozornosti i osude
kad je riječ o nečemu sasvim jednostavnom
- kao što je odabir odjeće? - Da.
Sjećate li se kad su Michelle, Barack i ostatak obitelji
posjetili Grand Canyon, a Michelle je bila u kratkim hlačama?
Pokušali su to pretvoriti u veliki skandal.
Razmišljala sam o tome kad sam te nedavno vidjela u Atlanti
u nekim kožnim hlačama.
Pomislila sam: „Mitch McConnell sazvao bi senat.”
Tako je.
Da te vidio u tim crnim kožnim hlačama...
Imali bi posebnu sjednicu za raspravu.
„Što pokušava poručiti tim hlačama?”
-„Što želi reći?” -„Kakvu opakost sprema?”
„Revoluciju.”
Možemo li razgovarati o razvoju tvog kul, divnog...
Otkud ti taj kul stil?
- Znaš... - Otkud to?
Oprah, mi se možemo povezati s osobama u 50-ima i 60-ima.
I starijima. Kad živiš dovoljno dugo
da te više nije briga za to što drugi misle...
Riječ je o nekakvoj evoluciji, o odrastanju.
O trenutku kad shvatiš: „Živjet ću život kako želim.
Prihvatit ću ono što jesam.”
Zbog toga spominjem alate,
a na to upozoravam i mlade
koji ne razmišljaju tako i koji to još nisu shvatili.
Prvo što govorim mladima koji čitaju moju knjigu
jest da budu strpljivi sami sa sobom.
Morate proživjeti cijeli život da otkrijete tko ste uistinu.
To je proces. Evolucija.
Nećete postati ono što jeste
dok ne dođete u naše godine,
dok ne proživite dio života i ne doživite neke poteškoće i...
- Izvrsna knjiga za mlade. - Da.
- Kupila sam 24 primjerka. - Izvrsno.
Da.
Sama sam ih platila. Nisam ih tražila besplatno.
- Kupila sam 24... - Bogme nisi.
Nisam. Kupila sam 24 primjerka.
Kupi još toliko.
Za...
Vidite? Oprah nikad nije zadovoljna.
Poslala sam...
- Poslala sam ih prijateljicama. - Da.
I podcrtala sam različite dijelove,
recimo na stranici 68 ili 157...
-„Ovo je za tebe!” -„Ovo je za tebe!”
A na početku sam napisala: „Vole te Mama O i Michelle.”
- Drago mi je da jesi. - Da.
- Znaš da ih volim. - Da.
Mislim da je ovo vrijedan alat...
Dostupno u svim dobrim knjižarama.
Mislim da je to osobito dobar alat za mlade ljude.
- I odličan dar. - Da.
Nadam se da će knjiga potaknuti neke razgovore
jer u ovoj knjizi ja dijelim svoje alate.
Sve što je meni pomoglo i što mi nije pomoglo. Ali svi ih imamo
i svi trebamo biti iskreni jedni prema drugima.
Razmisli o svemu o čemu ne razgovaramo.
Da. Recimo, ona riječ na „M”.
- Da, riječ na „M”. - Da.
- Pitam se... - Mlade se žene pitaju što je to.
Kako se ti snalaziš s menopauzom?
Znaš, dobro sam. Dobro sam.
Mislim, rekla bih da mi dobro ide.
Mislim da izgledaš dobro!
Ali nije lako.
Znaš, kod mene je krenulo oko 52. ili 53. godine.
Mislila sam da umirem.
Stvarno jesam. Jesi li ti imala valunge?
Ja sam počela uzimati hormone.
U redu. Ja nisam znala za to.
Vidiš? Takve stvari ne znamo...
Ljudi ne razgovaraju o tome.
I još nešto: ne postoje istraživanja za nas žene.
Zašto mi ne znamo sve o tome?
A žele nam reći što smijemo sa svojom maternicom
iako ne...
Evo što ja govorim muškarcima.
„Ne poznaješ me. Stoga ne govori ništa o meni.
Nemoj imati mišljenje o meni, o mojoj frizuri
ni o tome što se događa u mom tijelu. Ne miješaj se u to.”
- Ne miješaj se u to. - Sviđa mi se to.
Da, i ja uzimam hormone,
ali isprva nisam znala za to.
Nisam imala valunge, samo...
Kad sam pitala mamu o tome, rekla mi je da se ne sjeća.
I moja je meni to rekla.
-„Ne sjećam se.” -„Ne sjećam se.”
„Mama, ti se ničega ne sjećaš. Koja je korist od tebe?”
Nikad nisam imala valunge,
- ali mi je srce ubrzano kucalo. - O, da.
Obišla sam mnogo liječnika, ali nijedan nije rekao:
„Znate što? To je možda...”
Zato što si nitko ne uzme vremena da se pozabavi tim problemom.
Mislim da će naša generacija to promijeniti.
- Tako je. - Ne želimo da naše kćeri
prolaze takvo što. Stoga mi razgovaramo o tome.
Maya Angelou znala mi je reći: „Draga, u pedesetima ćeš biti sve
-što si oduvijek htjela biti.” - Da.
„U pedesetima ćeš biti sve
što si oduvijek htjela biti.”
Slažeš li se s time?
Dosad nikad nisam smatrala kao da sam u potpunosti to što jesam.
Sad se osjećam najmudrije.
I opet se vraćamo na društvene mreže.
Volimo slušati mlade ljude
jer mislimo da mladi znaju mnogo toga.
Nemate vi pojma.
Ako želim slušati o majčinstvu,
želim to čuti od nekoga tko je to proživio.
Želim vidjeti kakvo je vaše dijete
prije nego što odlučim želim li poslušati vaš savjet.
Stoga o majčinstvu razgovaram sa svojom mamom,
a ne s nekim
na Instagramu ili što god.
Tko tek sad odgaja djecu.
Takva je veza između žena i mudrosti.
Kad smo starije, društvo nas nekako zanemari.
A kad muškarci ostare, svi ih cijene i govore im da im dobro stoje sijede.
A mi bismo trebale izgledati kao u 20-ima.
Inače nismo uspješne.
A sad smo mudrije nego ikad.
Žene naše dobi i starije žene jako su mudre.
Mladim ženama želim poručiti samo to da povećaju svoj krug prijatelja.
Nemojte se družiti samo s ljudima svoje dobi.
I ja to tako radim.
Oko mene su i mladi i stariji ljudi.
Od njih možemo naučiti mnogo toga o tome kako je biti žena ili ljudsko biće.
No moramo prihvatiti činjenicu da žene znaju mnogo toga.
Moramo to prihvatiti.
Potrebno je toliko vremena
da se prisjetimo naših postignuća i proglasimo se uspješnima.
A muškarci se već s 20 smatraju najboljima.
Ni oni nemaju pojma.
A mi moramo odgojiti djecu i ostvariti 50 milijuna postignuća.
A tek sad mogu razmišljati o tome i reći:
„Znam nešto. Bila sam u pravu. Razmišljala sam strateški.
Ovo mi dobro ide.”
Žene si to ne priznaju sve do kasnije dobi.
Da. Ali ti nam ovom knjigom pomažeš.
No svi to nosimo u sebi.
Kao majka često ne znaš
slušaju li djeca tvoje savjete.
- O, da. - Nije li tako?
U Svjetlu koje nosimo govoriš o tome
kad ste ti i Barack išli posjetiti svoje kćeri.
- Da. - Bile su u svom novom stanu.
I tad si nešto shvatila kad si ugledala podmetače.
- Reci nam nešto o tome. - O, da.
Pozvale su nas na koktele prije večere.
Tad smo ih prvi put vidjeli...
Živjele su skupa i ponašale se odraslo.
Bilo je lijepo vidjeti to.
Imale su namještaj i pokušale su nam napraviti slabe martinije.
Znaš.
Imale su i platu s narescima
iako se Malia žalila na cijenu sira.
Govorila je: „Nisam znala da je tako skup.”
„Aha, sad paziš na novce kad sama kupuješ svoj sir.”
A naše bi plate zgrabila
i pojela sve prije nego što nam gosti dođu.
„Daj malo cijeni novac koji je uložen u tu platu.”
Dobili smo svoje piće
i kad smo ga htjeli staviti na stol, opa!
Izvukle su podmetače.
„Aha, sad vodite brigu o tom malom, jeftinom stolu.
U Bijeloj kući niste koristile podmetače
na stolu koji je star 100 godina.”
Znaš?
No lijepo je vidjeti da su slušale.
I promatrati ih
kako otkrivaju prašinu.
Malia je bila fascinirana.
Rekla je: „Obrišem je, ali je za koji dan sve opet prašnjavo.”
- Da. - Tako to ide.
„Zato stalno moraš brisati prašinu.”
Mislim da je želja koju si izrazila za svoje kćeri
izrazito dirljiva u Svjetlu koje nosimo.
Moglo bi se reći da je to nekakav manifest ženama u 21. stoljeću.
Rekla si: „Ne želim da na brak gledaju
kao na nekakav trofej za kojim trebaju tragati te ga osvojiti.”
Da.
Možeš li nam reći više o tome što želiš za svoje...
Mogu. Želim da moje kćeri donose odluke
na temelju toga tko su one uistinu, a ne onoga što im društvo nalaže.
Jer imamo jako uskogrudnu definiciju toga što znači biti sretan.
A ona ne odgovara svima. Mislim da depresija
i anksioznost koje se javljaju kod mladih i starijih muškaraca i žena
imaju veze s činjenicom da pokušavamo svrstati svoj život
u te uskogrudne definicije.
Možeš biti sretan samo ako pronađeš ljubav svog života
i vjenčaš se, zar ne?
Neki ljudi nisu stvoreni za brak.
Neki nikada neće pronaći osobu koju će voljeti,
no obje te grupe ljudi mogu biti sretne.
Znam da si ti to doživjela.
Koliko ti je ljudi prišlo i upitalo te:
-„Planiraš li imati djecu?” - Da.
Imaš najpopularniju emisiju na TV-u,
hrpetinu milijuna, ali svejedno...
ljudi i dalje smatraju:
„Joj, ali ti nisi majka. Baš mi je žao.”
- Da. - Ne, Oprah je sretna.
- Jako. - Poznajem je.
- Jako je sretna. Razumijete? - Dobro mi je.
Da.
Želim da moje kćeri i druge mlade djevojke
imaju mogućnost uzeti si vremena da otkriju
tko su zapravo i da odluče tko žele biti.
Mislim da to vrijedi i za muškarce. Za mladiće.
Definicija muškarca također je jako uskogrudna.
Što ako ne želite upravljati tvrtkom? Što ako vam vodeća uloga nije prirodna?
Što ako volite raditi nešto rukama?
Što ako želite biti kod kuće i biti otac koji se brine o djeci?
Zamisli sve te direktore...
Evo zašto mislim da su mnogi muškarci nesretni i bijesni
i zašto pokušavaju steći moć. To je zato što ne žive kako bi htjeli.
- Slažem se. - Stvorili su neku verziju sebe
prema onome što smatraju ulogom muškarca.
- Onome što ti društvo kaže. Da. - Tako je.
Stoga želim da roditelji dozvole djeci da im pokažu tko su
prije nego što im nametnemo
- vlastite ciljeve. - Da.
Kako bi mogli pronaći sreću.
Sviđa mi se kako završavaš
to poglavlje o Maliji i Sashi.
To si poglavlje završila rečenicom:
-„Nadam se da će pronaći svoj dom.” - Da.
„Nadam se da će pronaći svoj dom.”
Znaš, svaki put kad se razgovara o politici
i potencijalnim predsjednicima, spominje se tvoje ime.
Zašto si to spomenula?
Zašto si to sad spomenula, Oprah? Što pokušavaš postići?
Evo zašto. Bila sam na brunchu u nedjelju
i neki su ljudi razgovarali o tome. Rekli su:
„Možda bi mogla razmisliti o tome.
Misliš li da će barem razmisliti?” Odgovorila sam: „Sigurna sam da neće.”
Možeš li reći ljudima zašto uopće ne razmišljaš o tome?
O kandidaturi.
Kao prvo, nikada nisam pokazala
zanimanje za politiku.
Baš nikada.
Mislim, pristala sam pružiti podršku svom suprugu.
On je to htio i bio je izvrstan u tome.
No nikada nisam rekla:
„Mislim da se želim kandidirati.”
Nikada. Stoga se pitam
je li uopće bitno ono što ja želim?
- Lijepo. - Imaju li moje odluke
veze s tim?
Nije lako biti političar.
A ljudi koji se bave politikom...
Ista je stvar s brakom i s djecom: moraš to željeti!
Moraš to žarko željeti jer je to iznimno važno.
A ja to ne želim.
Želim biti od koristi,
želim pomagati drugima, raditi s djecom...
Do kraja života trudit ću se da se ta djeca osjećaju viđenima
i da pronađu svoje svjetlo.
Time ću se baviti.
- Ne moram biti predsjednica za to. - Da.
Zapravo, mislim da mogu postići više izvan područja politike
jer je politika nažalost postala jako podijeljena.
Čim se odlučite za neku stranku,
postanete otuđeni od polovice države.
Možda osobe koje ne dijele moje političke stavove
svejedno mogu dobiti neke alate koji im mogu pomoći, zar ne?
Možda mogu pomoći mladima koji su republikanci, zar ne?
Možda će me poslušati. Nažalost, politika nas ograničava.
Ali mi moramo raditi na tome da to promijenimo.
Moramo se nekako sabrati
i promijeniti mišljenje o osobama iz druge stranke
jer smo i dalje jedna država.
Moramo stalno bodriti jedni druge.
Ne smijemo si dopustiti da budemo podijeljeni i poraženi.
Ali to neću biti ja.
Neću se baviti time kao političarka.
Mislim da onda ne bi mogla nositi one crne kožne hlače.
Definitivno ne bih! Eto. To je to.
Prije nego što sam pročitala Svjetlo koje nosimo,
smatrala sam... Znam da mnogi ovdje dijele moje mišljenje
jer svi vodimo razgovore o tome kako je stanje loše
- kad smo s prijateljima. - Da.
I mislim da su mnogi smatrali isto što i ti prije pisanja knjige,
a to je da postoje golemi problemi,
mnoge prepreke koje trebamo premostiti,
a ponekad se čini kao da je riječ o nekoj ludoj uroti.
Kako možemo vratiti povjerenje?
Da.
Povjerenje u vladu, u druge ljude...
- Da. - I to tako
da se ne osjećamo stalno bezvoljno i umorno.
Ne smijemo podcijeniti
koliko je karantena pojačala te osjećaje
jer smo bili fizički udaljeni jedni od drugih.
Iako je to nekima odgovaralo.
Neki kažu: „Dosta mi je ljudi.”
Ali ja mislim da moramo biti jedni s drugima.
Stvarno moramo.
Kad se okupimo
i pomiješamo svoje različitosti,
osjećamo se bolje, zar ne?
Osjećamo se bolje...
Ne osjećate li se bolje što ste ovdje večeras?
- U utorak navečer? - A to tada nismo mogli.
Uvijek govorim da je teže mrziti nekoga kad ga gledaš u oči.
A mi smo bili odvojeni jedni od drugih.
Samo smo slušali o drugima u vijestima i na društvenim mrežama.
A moje je iskustvo u ovoj zemlji
da dobivamo iskrivljenu istinu o tome tko smo zapravo.
Putovala sam po cijeloj zemlji
i posjetila zajednice s pripadnicima raznih rasa,
socioekonomskih statusa i političkih stavova.
A ljudi su...
Svi su ljudi bili dragi i pristojni prema meni
i mojoj obitelji nakon što su nas upoznali.
Možda se ne slažu s nama, ali mi nismo ljudi koje vide na TV-u.
Želim da svi to upamtite.
Ne trebamo se bojati jedni drugih.
Postoje neki koji se baš jako muče,
ali većina su ljudi poput bake i djeda, mame i tate.
Marljivi, iskreni i pošteni ljudi
koji nisu uobraženi,
koji su zahvalni i ponosni Amerikanci,
koji su voljni truditi se i govore istinu.
Takvi su stanovnici naše zemlje.
No moramo imati vođe
koji su isti takvi.
Razumijete?
Opasno je kad vodeći ljudi govore nešto drukčije.
Svidio mi se početak knjige.
Započela si je pjesmom Alberta Ríosa koja glasi ovako:
„Ako je netko u vašoj obitelji bio problematičan,
bilo ih je još sto koji nisu.
Loši ljudi ne pobjeđuju.
Ne na kraju.
Bez obzira na to koliko su glasni.
Inače mi ne bismo bili ovdje.”
To je istina.
To nas dovodi do fraze koja se veže uz tvoje ime:
„Kad drugi udaraju nisko, mi ćemo postupiti ispravno.”
Ispravno.
A ti kažeš da takvo što
obično traži neku pauzu
prije pokazivanja reakcije, zar ne?
- Tako je. - U redu.
Možeš li izdvojiti neki nedavni događaj u svom životu ili u državi
kad si morala zastati i reći: „Zastat ću na trenutak i postupiti ispravno.”
Mnogo me toga u svijetu trenutačno ljuti.
- Samo malo. Može jedno pitanje? - Da.
Reagiraš li odmah kako bi trebala?
- O, ne. - U redu.
Zato imam svoj kuhinjski stol.
Sjednem za svoj kuhinjski stol i onda ja budem loša osoba.
Razumijete?
Udaram nisko. Ne prezam ni od čega.
- U redu. - Nekoć sam imala običaj s osobljem
u Bijeloj kući. Prije svakog govora
ili intervjua
vježbali smo odgovore
jer su znali da trebam izbaciti negativan stav iz sebe.
- Onda bih... - Zar se sad ne osjećamo bolje?
Vježbala sam ono što ja zovem
„Izjave za kraj predsjedništva”.
Rekla bih: „Znate što?
Možemo se spakirati ako to kažem.”
Moj bi me tim pogledao i rekao:
„Nemoj to reći.”
No ponekad
to što želiš postupiti ispravno ne znači da ne osjećaš bijes.
To ne znači da ne smijete imati osjećaje.
To ne znači da ste i vi dionici
u nepravednosti i nejednakosti.
To ne znači da se ne trudite.
Stvar je u pristupu koji izaberete.
A postupiti ispravno vaš je odabir.
To je najodrasliji mogući odabir.
To je odluka s dugoročnim posljedicama.
Nije da samo reagirate
prema tome što osjećate
u tom trenutku. Time samo udovoljavate sebi.
Ali kad ste vodeća osoba koja ima svoju publiku,
ne smijete si dozvoliti da zadovoljite te ružne potrebe, zar ne?
Mi imamo odgovornost biti bolje osobe jer imamo...
Imali smo vodeće osobe koje odaberu niske udarce
i tad se nitko ne osjeća dobro.
To ne donosi rješenja. To ne funkcionira.
U knjizi odgovaram na pitanje
koje mi uvijek postavljaju:
„I sad trebamo postupati ispravno, Michelle? I sada? Ozbiljno?”
Ja odgovaram: „Da, naravno.
Uvijek trebamo postupati ispravno.
Ali moramo se i truditi.”
Stoga želim da mladi ljudi znaju
da je svjetlo koje nosimo u svima nama.
Sami moramo naučiti kako ga najprije ojačati u sebi.
Ne možemo tražiti od drugih da to učine za nas
jer ponekad drugi nisu sposobni za to.
A kad ga ojačamo, onda ga moramo štititi.
Štitite ga uz dobar krug ljudi, držite svoje ljude uza se,
ali se i riješite nekih osoba koje vam ne donose dobro.
- Kad ostanu bez kisika. - Tako je, kad ostanu bez kisika.
Morate se zaštititi od otrovnih ljudi.
Zanemarite ono što drugi misle o vama.
A nakon što ojačate i nakon što si sve posložite,
onda imate odgovornost dijeliti to svjetlo.
To znači biti bolja osoba.
Kad razmišljate o odnosima,
govorima, porukama i društvenim mrežama,
razmišljajte i o svjetlu koje nosite.
Pokažite svoje svjetlo
jer ono potiče svjetlo u drugima, a nada potiče nadu u drugima.
Kad mi postupamo ispravno, i drugi će to činiti.
Zato to radimo.
Hvala ti što si nas podsjetila na svjetlo koje nosimo. Michelle Obama!
- Hvala ti, Oprah Winfrey! - YouTube Theater!
- Hvala vam, L. A.! Budite dobri! - Hvala, L. A.
HVALA, LOS ANGELES
Laku noć svima!