Downloaded from YTS.MX
- Sziasztok, hogy vagytok? - Mivel jöttetek?
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Uberrel. - Uberrel, édesem.
A sofőr nagyon kedves volt.
Igen, szerinte viccesek vagyunk, mivel tényleg azok vagyunk.
- Hogy érzed magad? - Jól.
Izgatottan várom a másodikat, kíváncsi vagyok, mennyire lesz más.
Sajnálom, hogy nem tudtam ott lenni az elsőn.
Suliba jársz, semmi gond. Most szabad vagy?
Igen, szabad.
A copf olyan fináléérzetet kölcsönöz.
- Szóval a copfod volt. - Igen, láttam.
- A fonattal ma reggel a Kimmelnél? - Láttad?
- Édes volt. - Igen?
- Igen. - Köszönöm! Örülök, hogy tetszik nektek.
- Persze. - Hogyne.
- Hiányoztok. - Igen, te is hiányzol.
De most két teljes hetünk lesz együtt.
Ugye? Többet nem is kérek.
- Ezt akartam mondani... - Mi sem...
Csak mert külön-külön hívtál fel minket.
Mi pedig erre: „Miért telefonál? Mintha nem vacsoráznánk együtt elégszer,
hogy kifogyjunk a mondanivalóból.”
Három és fél óra a kocsiban.
Azta!
Chicagóból is iderepülhettem volna.
Ez igaz. És hamarosan vissza is mehetsz Chicagóba.
Chicagóba is mehettem volna, elképesztő.
- Szóval most... - Szia!
- Helló, üdv! - Bemutatom Ritát.
- Ő lesz a rendező... - Szia, Rita.
...aki mindenhová elkísér. - A rendező. Helló!
- Az utolsó show, emberek. - Tudom.
- Jól néz ki. Ezeket szeretnéd? - Jól van.
Nagyon jó.
Készen álltok találkozni Michelle Obamával? Halljam!
Gyerünk! Halljuk!
Az utolsó est.
- Az utolsó. Nagyszerű lesz. - LA-ben.
- Ragyogó lesz. - Az utolsó est.
Kettő, három!
Így lettem!
ÍGY LETTEM
Négy éve, amikor kiadtam az Így lettemet,
miközben átutaztam az országot, és világot,
megannyi lenyűgöző emberrel találkoztam, köztük néhányotokkal.
A turné életem legnagyszerűbb élményei közé tartozik.
De azután, szinte egy szempillantás alatt minden megváltozott
MINDEN ESEMÉNY ELHALASZTVA
A világ bezárkózott.
Elszakadtunk egymástól.
Mindeközben pedig egyéb mély, személyes kihívásokkal is küzdöttünk.
Egy régóta esedékes elszámolás a fajok között Amerikában.
Mindezek pedig megráztak bennünket, és feldúlttá,
csüggedtté, láthatatlanná,
és talán mindennél inkább magányossá tettek minket.
Hogyan jutottunk ide?
Hogy változtatott meg minket?
És ami a legfontosabb, miként nyerhetjük vissza a stabilitást?
Ezeken a kérdéseken tűnődöm
új könyvemben és podcastomban.
Mint bizonyára sokan közületek is.
Ezért vagyunk itt újra együtt ma este.
Mert amikor a világ oly sötétnek tűnik,
mind igyekszünk óvni, táplálni, és megosztani belső fényünket.
BELSŐ FÉNYÜNK
Higgyétek el, én sem ismerem a választ mindenre.
Közel sem. De ismerem a történetem.
És ti is.
És hogy egybeszőhessük ezeket a történeteket,
örömmel mutatom be nektek drága barátomat, aki lámpásával utat mutat nekünk.
Kérlek fogadjátok szeretettel az egyedi és megismételhetetlen
Oprah Winfreyt!
Helló, LA!
Helló!
Helló, LA!
Helló, LA ott fent!
Helló, LA itt mindenütt!
Jó látni titeket, LA!
Hűha!
Ó, istenem!
Fantasztikus, hogy itt vagytok
ezen a kedd estén!
A Belső fényünk turné utolsó estéjén!
Csodásak vagytok!
Oké. Tudom, hogy mindannyian voltatok már
olyan eseményen, ahol a házigazda
kiállt elétek és azt mondta,
„Ma esti vendégünket nem szükséges bemutatnom”,
majd a következő 20 percet azzal töltötte...
hogy elmond mindent, amit az illető a születése óta tett.
Én nem fogom ezt tenni.
Mert tudom, ti már tudjátok, ki van itt.
Tudom, mert a 101-es, a 405-ös, az ötös,
és a tizes úton araszoltatok...
Én a 101-esen jöttem, és három és fél óráig tartott.
És én is ugyanazért vagyok itt, amiért ti.
Hogy én is kapjak egy sugarat a belső fényéből!
A nő, akit valóban nem kell bemutatnom.
A mi örök first ladynk,
Michelle Obama!
Oprah Winfrey!
- Ezt nézd! - Nézzenek oda, LA!
YouTube Theater!
Utolsó este!
Ó, istenem!
LA!
Így kell befejezni egy turnét!
- Erről... - Erről van szó.
Muszáj megemlítenem, hogy kedd este van...
- Kedd este! - Még csak nem is...
Még csak a hét közepén sem járunk, és az emberek eljöttek,
- hogy lássanak. - Ó, istenem.
Nos...
Szerintem az is egy nagy plusz,
hogy Miss Oprah Winfrey is itt van velünk ma este.
Meg kell, hogy mondjam, minden moderátor
nagyon örült, hogy nem téged követtek.
- Szóval... - Nos...
Ez nagyon érdekes, mivel...
néztelek Instagramon,
és az emberek küldözgették nekem, hogy: „Ó, atyám,
látnod kell, mi volt Conannél, vagy Tracee Ellis Rossnál,
Gayle-nél. Láttad Tylert? Na és Ellent?”
És kezdtem azt érezni: „Jaj, istenem...”
Beütött nálad a para?
- Beütött a para! - Látjátok? Még Oprah Winfreynél is
- beüthet a para. - Beüthet.
- Ugye? - Tényleg...
De tudjátok, arra gondoltam,
„Oké, megvannak az eszközeim...”
Pontosan. Tudod, hogy kell ezt csinálni.
- „Tudom, hogy készítsek interjút.” - Tudom, hogy készítsek interjút.
- Nem parázom be az emberektől. - Úgy van.
- Hát így jutottunk ide. - Köszönöm, hogy itt vagy,
- drága-drága barátom. - Én köszönöm. Úgy szeretlek!
- Én is szeretlek. - Nagyra tartalak téged.
- Én is viszont. - És ami mellett kiállsz.
A mai egy hat várost érintő turné utolsó estéje,
amely egy karanténban születetett meg.
- Ó, igen. - Keresztülmentél rajta,
és elhoztad nekünk a Belső fényünk et. Megharcoltál a Belső fényünk ért.
De mielőtt átjutottál volna a túlpartra,
szeretném, ha elmondanád, hol voltál, mi történt veled,
amikor ráébredtél, hogy ez komoly,
- és sehová sem mehetünk. - Igen, igen.
Érdekes módon éppen úton voltam.
A turném épp véget ért, kivettem némi szabadságot, és úton voltam,
hogy megtartsak néhány beszédet.
Las Vegasban voltam, mert a beszédeket egybe kötöttem azzal,
hogy a csapatommal ünnepeljek,
és megköszönjem nekik a turné alatti kemény munkájukat.
- Ez 2020 márciusában volt. - Márciusban.
Ott volt a levegőben a COVID-keltette izgalom,
de még bizonytalanok voltunk, mi ez egyáltalán. Las Vegasban voltunk,
amikor a lemondások lassú hulláma elkezdődött.
Az a láncreakció-szerű. Az emberek nem tudták, mitévők legyenek.
- Pontosan. - A vállalatok
hirtelen döntéseket hoztak, és mi ott ragadtunk Vegasban,
és néztük, ahogyan a világ szép lassan leáll. Úgy érződött.
Az eseményeket sorra lemondták. Ott voltunk Vegasban.
A kaszinók lassan kiürültek.
Las Vegas utcái úgyszintén.
Olyan volt, mint egy kísértetváros.
- Úgy érezted, haza kell jutnod? - Ó, igen.
Próbáltunk felelősségteljesek lenni, és várni, míg mindent lemondanak.
- Igen. - Majd végül mindent töröltek,
felszálltunk a gépre, és hazamentünk.
Kísérteties volt, ahogy mi ott voltunk az úton,
miközben a világ lassan teljesen leállt.
- És bizonytalanságban voltunk. - Mindennel kapcsolatban.
- Mindenki kézfertőtlenítőket használt. - Pontosan.
- Lemosták az élelmiszert. - Igen.
- Lemosták az élelmiszert. - Szappannal.
Ez az a fázis volt, igen.
Én pedig aggódtam a lányok miatt, mert még mindig...
suliban voltak, és azt gondoltam: „A kisbabáim odakint vannak a COVID-dal!”
Reméltem, hogy az egyetemek felelősségteljesek lesznek.
Majd végül megszületett a döntés, és hazajöhettek,
de akkor azt gondoltam: „Uramatyám, idejönnek a házamba?
Reptereken szállnak át, repülőgépeken ülnek.”
Barack és én kértük, hogy viseljenek maszkot.
Majd amikor hazaértek,
a garázsban kellett maradniuk,
és kinyitniuk az összes cuccukat.
Ha rajtam múlt volna, ott is maradnak.
Levetettem velük az utazós ruháikat.
Nem tudtuk, mi történik.
A férjem szerint kissé észszerűtlenül viselkedtem,
de csak próbáltunk... Én... vagyis nem tudtuk!
Ez nem észszerűtlen, édesem. Stedman 14 napig a vendégházban aludt.
Emlékszem rá.
Az még a 14 napos időszakban volt.
Látjátok, Malia és Sasha, én legalább beengedtelek titeket a házba.
De próbáltunk egy COVID-biztos helyet teremteni,
és mivel ők utaztak, szinte visszatartott lélegzettel vártuk,
hogy nem hoztak-e haza valamilyen vírust.
Nem tudtuk, milyen hosszan kell várnunk, mennyi a lappangás ideje.
Te féltél attól, hogy elkapod a COVID-ot abban az első évben, amikor a vakcinák még
- nem voltak elérhetők? - Ez érdekes.
Azt hiszem, az segített, hogy egy volt amerikai elnökkel éltünk...
- Az valóban segíthet. - ...aki...
Nem akármilyen elnök volt, hanem olyan, aki tájékozott, és hisz a tudományban.
Aki...
számos járványból kormányozta ki az országot.
Emlékeztek az ebolára?
Azt hiszem, mindössze egy esetet jelentettek az Államokból.
Nos ő az én férjem.
A válság széléről hozott vissza minket,
ezt sokan elfelejtik, hogy... milyen rossz állapotban voltunk.
Szóval mi úgy hívjuk, hogy a tények emberével éltünk.
Eleget tudott ahhoz, hogy tudja, mi ez.
Tehát ijesztő volt, de volt információnk.
- Ami tényleg rémisztő volt... - Tehát te higgadtan féltél.
Higgadtan féltünk. Ami rémisztő volt...
Ahogy a könyvben is írsz róla, higgadtan féltél.
- Én meg szó szerint beparáztam. - Igen, de ami engem is megrémített,
az a zavarodottság volt...
- Igen. - ...a világban.
Vegyes üzenetek, következetlenség,
nem volt irányítás, nem volt terv,
és figyeltük, ahogyan az emberek nem veszik komolyan.
Sokan úgy kezelték a járványt, mint egy hosszú vakációt.
Vitatkoztak a maszkviselésről,
a fiatalok Florida partjain buliztak.
- Emlékeztek? - Na, az rémisztő volt,
mert azt gondoltam, ezek a gyerekek hazamennek
a nagyszüleikhez, vagy olyanhoz, aki autoimmun betegséggel él,
és következmények katasztrofálisak lesznek.
Engem ez rémített meg. Figyelni a félretájékozottságot.
Ez a rémisztő.
Ahogy az emberek rátámadtak a tudósokra és szakértőkre.
Ez volt a rémisztő számomra.
Ahogyan láttam, hogy a világ nem kezeli ezt megfelelően.
Figyelj, én végigzabáltam a pandémiát.
- Tartottunk taco keddeket... - Mi is tartottunk taco keddeket!
- Imádtuk a taco keddeket. - Imádtuk a taco keddeket,
- de a keddek nagyon gyorsan eljöttek. - Pontosan, ugye?
- „Már megint kedd van?” - Nálatok is megtörtént,
- hogy azt kérdeztétek: „Már megint kedd?” - Megint?
Ó, istenem. Mire én azt mondtam, csak minden második kedd lehet taco kedd,
mert olyan gyorsan történik minden, és napok teltek el, hogy azt kérdeztem,
„Csináltam ma valamit? Elértem ma valamit?”
Te pedig, miközben mindezen átmentél, írtál egy könyvet!
Írtál egy könyvet.
De nem ez volt az első gondolatod, ugye?
Nem mondtad azt: „Most pedig fogom minden
személyes problémámat, Barack,
és engedem, hogy ez az energia
jelzőtüze legyen mindannyiunk
belső fényének.”
- Nem így történt. - Nem így történt.
Nos, a könyv úgy született, hogy az emberek, ahogy tőled is,
folyton tanácsot kérnek.
Folyton azt kérdezik, hogyan csináltam ezt?
„Hogyan jutottál ide, és győzted le a félelmeid?
Hogyan találtál rá a hangodra? Mitől érezted,
hogy látnak, miközben úgy neveltek, hogy te se lásd önmagad a világban?”
Így korábban is foglalkoztam ezekkel a kérdésekkel, úgy véltem:
„Ha lehetőségem lenne gyerekekkel beszélni,”
melyet időnként meg is teszek, sokat beszélgetek gyerekekkel,
próbálok felelni a kérdéseikre, de nem minden gyerekkel tudok
kapcsolatot teremteni, azt gondolom:
„Iránymutatást várnak, egy hangot keresnek.”
Tehát a könyv gondolata már a járvány előtt formálódni kezdett,
de azt is éreztem, hogy magam is egy depresszió felé tartok,
egy végtelen kör megy a fejemben,
rettegve nézem, ahogyan a világ darabokra esik,
és a magam számára is új reményt kellett találnom.
Úgy éreztem, kezdem elveszíteni a saját fényemet is.
És módszereket kellett keresnem a saját eszköztáramban,
hogy kijöjjek ebből, hogy válaszolni tudjak a kérdésekre,
és tovább tudjak szolgálni,
mert amikor érzelmi mélyponton vagyunk,
nehéz meglelni a fényünket.
Nehéz hinni, hogy annak megosztása számíthat.
Te is úgy tekintettél a világra, ahogy mi, mindannyian?
Abból a félelemből? Mert oly sok minden történt,
- és annyi hazugság vett körül... - Igen.
- ...melyeket letagadtak... - Igen.
...olyan emberek, akinek felelősségteljesnek kellett volna lennie,
és szerintem sokan azt gondoltuk:
„Nos, nem számít. Tudjátok, Charlottesville,
mindkét oldal felelős." Hogy semmi sem fog változni.
- Majd a félelmet fegyverként használták. - Igen.
És mikor azt látjuk, hogy a félelmet fegyverként használja
- egy volt elnök, aki nem a férjed... - Igen.
...az félelmet, vagy haragot keltett benned?
Mindkettőt.
Félelmet keltett. Dühöt ébresztett. Nagyon elkeserítő volt.
Elkeserítő volt, mert olyan keményen dolgoztunk,
hogy magasra tegyük a mércét, hogy mindent jól csináljunk,
hogy reménnyel vezessünk, a kedvességet, részvétet és empátiát hirdessük,
ami...
amelyet a világ egy része tudatosan választott...
más része pedig túlságosan hitt magában, és nem mentek el szavazni.
Ami ebben még fájóbb, hogy azok közül, akik nem szavaztak,
nagyon sokan ránk szavaztak volna.
Egy bizonyos értelemben cserbenhagyottnak éreztem magam.
„Számított valójában, amit tettünk? Számít?”
Értitek? Ez volt a sötét rész azokban az időkben.
De... nem, én... és...
Ez akkor volt, rendben?
És azért osztom ezt meg, mert mind megélünk hasonló pillanatokat.
Nem lehetünk mindig, mindannyian a remény lángjai.
És én cinikusabb vagyok, mint a férjem,
akinek a szívében mindig ég a remény lángja.
Nagyon szerencsés vagyok, hogy vele élhetek,
mert ő segít nekem az igazságra koncentrálnom.
De igen, a félelem fegyverként való használata, nagyon veszélyes dolog.
Ha megnézzük azokat a szörnyűségeket, amik történtek
a világ történetében,
mint a rabszolgaság, a holokauszt, a háborúk,
a nőgyűlölet, a gyűlölet-bűncselekmények, a homofóbia,
ezek mind félelemben, kapzsiságban és hatalomvágyban gyökereznek.
És ebből kifolyólag nagyon veszélyes dolgok.
Félelmetes azt nézni,
ahogyan az életünket befolyásolja a félelem.
Meghatározza, ki részesülhet oktatásban,
kinek szolgáltatnak igazságot.
Gyakran ez jelenti a különbséget az enyhe büntetés,
és a nyakra térdelés között.
Ez olyasmi, amivel tisztában kell lennünk,
és megtanulnunk, hogyan dekódoljuk magunknak,
hogy ne használhassák a félelmünket magunkkal és egymással szemben.
Ez veszélyes.
És te, Oprah, aki egy hatalmas platformmal rendelkezel
már hosszú ideje,
tudod, milyen egyszerű dolgod lenne, ha úgy döntenél,
hogy egy negatív üzenetet közvetítesz általa.
De miért nem teszed?
Miért? Azután a sok év után, saját tévéműsorod volt,
sok mindenre felbujthattad volna az embereket,
de mégsem tetted. Mondd, miért nem?
Igen, és amikor azt látod, hogy mások viszont
rosszra használják,
az lesújtó. Azt hiszem, hogy sok embert lesújtott és sokakat megbénított.
Azt mondtad, hogy mire megrendelted azokat a kötőtűket a neten,
- addigra nagyon mélyen voltál. - Igen, igen.
És hát, nem tudom, hogy a kötés hogy fog ebből kihozni téged,
- de rendben. - Tudom.
Nos, a kötés egy metafora.
De tényleg megtanultam kötni.
Nem kötöttem neked valamit?
- Ó, de kötöttem... Gayle-nek. - Kötöttél... Gayle-nek.
Gayle unokájának.
- Kötöttél egy bájos, gyönyörű... - Igen, hát... Tudod...
Azt én kötöttem!
- Azt én kötöttem! - A kardigánt.
- Azt én kötöttem! - Ennek az édes kisbabának.
Igen. Luca.
Amit a kötés adott nekem,
az a meditációs jellege volt,
segített lecsillapítani az elmémet
ahogyan szükségem volt rá, tudod, éppen úgy.
Ez olyasmi, mint amire a hit képes.
Kikapcsolja az agyat.
Annyi mindenből próbáljuk kiagyalni magunkat.
És az elménkkel, nincs túl sok kontrollunk felette.
Ezért adjuk fel.
Átadjuk valami önmagunknál nagyobbnak.
De amit tanultam belőle, amit képes voltam megfejteni,
hogy amikor ilyen időket élünk, amikor a problémák hatalmasnak tűnnek,
és leküzdhetetlennek,
arra kell koncentrálnunk, amit uralni tudunk.
Tényleg ez minden, amit tehetünk, hogy a kötésünkkel foglalkozunk.
És tudjátok mit? Ez elég.
Olyan világban élünk, ahol a nagyobb mindig jobb,
mindig elfoglaltak vagyunk.
Igyekszünk mindent nagyban csinálni.
Ennek a gyerekeinket is kitesszük.
Olyan leveleket kapok 15 évesektől, hogy:
„Meg kell mentenem a világot. Jobbá teszem a környékem.”
De én azt mondom, nincs még hatalmad, sem befolyásod, hogy megtehesd ezeket.
A kötésedre kell koncentrálnod,
és ha 12 vagy 15 éves vagy, a kötésed a házi feladatod,
hogy befejezd a sulit.
És a tanulság, amelyet nyertem ebből, az az,
hogy azzal a kis dologgal kezdjünk, amit kontrollálni tudunk.
- Így van. - Kontrolláljuk, amit tudunk.
Így van.
Tudod, van egy téma,
ami kitűnik számomra a Belső fényünk lapjairól,
mégpedig, hogy jó nevelést kaptál.
- Szerencsés voltam. - Jó nevelést kaptál.
- Áldott voltam. - Ó, istenem, lenyűgöző,
- ragyogó, erős szüleid voltak. - Igen, bizony.
Igen. Akik törődtek veled, és nyitottak voltak.
És azt hiszem, az a legcsodálatosabb,
hogy egy egész fejezetet szenteltél az „Ismerd meg anyukámat” témának,
és az értékes gondolatainak a gyermeknevelésről,
az egyik kedvencem a „Neveld a gyereket, akit kaptál.”
- Így van. - Nagyszerű.
De az az érzés maradt bennem,
hogy azta, bár mind ismerhettük volna az édesapádat.
Igen.
Bár mind ismerhettük volna,
mert az üzenet, amelyet kislányként kaptál tőle:
„Senki sem érheti el, hogy rossznak tartsd magad,
- ha te jónak tartod magad...” - Így van.
- ...mely a könyv alapjául szolgáló téma. - Igen.
- Így van. - Igen.
Végső soron úgysem tudjuk
kontrollálni, mit gondolnak mondanak, vagy tesznek mások.
Egyszerűen nem tudjuk.
A fényünk nem függhet valaki mástól, igaz?
Mert nekik talán nincs is miből adniuk.
Az apám egy élő lecke volt számomra az életről,
mert egy munkásosztálybeli fekete férfi volt,
valószínűleg szegény, bár sosem éreztük, hogy szegények vagyunk.
Szklerózis multiplexben szenvedett,
és egész életében küzdött a fogyatékosságával.
Végignéztük, ahogyan a fizikai állapota egyre rosszabbodik,
és azért nyitottam a botjáról szóló történettel, mert fontos eszköze volt.
Feladhatta volna az életet,
el is dobhatott volna mindent, felvehette volna a segélyt,
és többé nem dolgozott volna.
De ehelyett úgy döntött, használja a szükséges eszközöket.
Ez először egy bot volt, amikor az már nem volt elég,
lecserélte két mankóra.
És később, amikor már azok sem voltak elegek,
több segítségre volt szüksége.
Lecserélte őket egy járókeretre.
Végül motoros tolószékre volt szüksége.
Egész életünkben. De sosem állt le.
Sosem hibáztatott senkit,
nem engedte, hogy az elkeseredettsége, amelyet bizonyára érzett,
feleméssze.
Nem tette negatívvá, értitek?
Sokszor elesett,
nem tudom, hogy elesett-e munkába menet,
de otthon elesett, felbotlott a szőnyegben.
És látni, hogy az apád a földre esik,
előhozta minden sebezhetőségünket.
Rémisztő volt,
de apám törekedett, hogy mielőbb felálljon, és nevessen rajta,
mert a nevetés is az egyik eszköze volt.
De azt tanultam tőle, ahogy a könyvben is írom,
„Elesel, felállsz, és mész tovább.”
Szóval ha ő meg tudta találni a fényt mindabban, amin keresztülment,
és másoknak is fény tudott lenni,
mert sokaknak apja tudott lenni azok közül, akiknek nem volt,
a családunkban, a közösségünkben.
Ő látta a saját fényét, és arra tanított, az a dolgom,
hogy lássam a saját fényemet.
Igen. Ezért szeretem ezt, mint a könyv uralkodó témáját:
„Senki sem érheti el, hogy rossznak tartsd magad, ha te jónak tartod magad.”
És azt mondod a Belső fényünk ben,
a te feladatod, hogy megdolgozz azért, hogy jónak tartsd magad.
- Ez a te felelősséged. - Így van.
Ettől mindig jobban érzem magam.
Mintha az apám megmutatta volna, hogy kontrollom van az életem felett.
- Igen. - Hogy kontrollom van az érzéseim felett.
Nem volt szükségem arra, hogy kedvesek legyenek velem,
hogy igazságosak legyenek velem.
Tudtuk, hogy az élet igazságtalan.
Szóval amikor az apámra gondolok, amikor önsajnálatot érzek,
sajnálom magam, úgy érzem, hogy valaki másnak a hibája,
az apámra gondolok, és ez segít koncentrálni, egyenesen,
tisztán gondolkodni, és hálásnak lenni,
úgy, hogy ez egy... ajándék.
Be tudod fejezni ezt a mondatot? „Még mindig hallom apám hangját, mikor...”
Bármikor.
Mármint olyan mélyről szól, hogy bármikor.
A hangja itt cseng a fejemben.
A hangja ott volt velem az első nap a Princetonon,
amikor próbáltam megtalálni a helyem az elitizmus bástyái között.
Ott volt velem az első napomon a jogi irodámnál.
És még a halála után is
ott volt velem, odavezetett az oltárhoz
azzal, hogy példázta, milyen emberre van szükségem.
Hogy képes voltam meglátni Barackot.
Képes voltam meglátni őt túl minden külsőségen,
pedig elég jók voltak azok a külsőségek, hölgyeim,
de láttam, mi a fontos nekem egy férfiban.
Most is velem van, ezen a színpadon.
Ő munkál bennem, amikor valami igazat próbálok átadni az embereknek,
és megmutatom a hitelességem, a sebezhetőségem.
Bármikor itt tud lenni.
Tetszik, ahogy arról beszélsz, hányféleképpen segített neked,
abban is, hogy meglásd Barack Obamában, amit látnod kellett.
Beszélhetünk kicsit a férjedről?
- Ó, igen, hogyne. Kérlek. - Oké.
Az emberek igyekeztek megragadni a szerelmetek történetét.
- Ó, itt is van. - Megragadni a szerelmetek történetét.
Készült belőle film, dráma, sorozat a first ladyről.
Próbálkoztak, de nem tudták megragadni.
- Nem. - Nem tudták.
De te olyan nagyszerűen összefoglaltad egyetlen mondatban,
olyan erőteljes volt, hogy amikor olvastam,
meg kellett állnom, és megkönnyeztem.
Emlékszel, melyik mondat volt az?
Nem, melyik?
Hát azt nem tudom, te melyik mondattól könnyeztél.
Oké, a mondat...
Arról írtál, milyen sok helyen éltetek.
- És... „Barack az otthonom.” - Ó, és Barack az otthonom.
- Igen. - „Barack az otthonom.”
Igen, tényleg az.
Ha hazamentek, tegyétek fel magatoknak ezt a kérdést.
Arról, akivel éltek.
Olyan butus vagy.
Ők a ti otthonotok?
Örültem, hogy részletezted
az első utatokat Hawaii-ra.
Mert amikor először odamentetek, arra számítottál...
és megértelek, te, mint dolgozó nő,
aki sosem járt Hawaii-n,
azt hitted, olyan lesz, mint a Hawaii Five-O-ban.
Már akik emlékeznek a műsorra.
- Mai tai koktél a naplementében. - Mai tai és nászutas...
...nászutas lakosztály.
De ehelyett...
Igen, ehelyett hazautaztunk, hogy meglátogassuk a családját.
Onnan származott.
Nem valamiféle trópusi nyaralásra ment,
hanem haza, hogy az övéivel legyen.
De fiatal voltam, Chicagóban hideg volt, és azt gondoltam:
„Hawaii-ra utazom a pasimmal.
Olyan romantikus lesz.”
Miután landoltunk, Toot és Gramps házába mentünk.
Semmi óceán.
Magas épület volt, ők pedig a tizediken laktak,
beléptünk. Olyan volt, mint a nagyszüleim háza.
Akár Chicagóban is maradhattam volna, de egyébként csodálatos volt.
- Ugye? - Igen.
Tudni, hogy hasonlít a családunk.
Összebújtunk. Mi megy a tévében?
60 Minutes.
És, tudod, elővettek néhány tálcát, amit a tévé előtt használnak,
és azt hiszem, tonhalas szendvicset ettünk csemegeuborkával.
Erre én: „Végül is, szeretem.”
Majd egyik nap elmentetek a partra.
És imádtam, amikor azt mondta:
- „Menjünk.” - „Vissza Toothoz és Grampshez.”
- „Visszamegyünk a házba.” - Erre én...
Fiatal voltam és buta, kezdtem azt érezni:
„Nem is tudom, tetszik-e ez nekem. Nem olyan romantikus, mint elképzeltem.”
De nem így viselkedtem.
Csak hogy édesanyám is tudja, nem viselkedtem úgy.
- Nagyon is... - De azt gondoltad,
- „Hol van a Hawaii-Five-O- féle Hawaii?” - Igen.
Így van. Pontosan.
De azzal zárom a történetet,
hogy amit Barack akkor megmutatott nekem, az a valódi önmaga volt.
És néha, amikor párt keresünk,
a mai tai-t és a naplementét keressük, miközben
olyasvalakire van szükségünk, aki tiszteli és szereti a családját,
- és számítani lehet rá. - És meg is mutatja.
- Újra és újra. - Ezt mutatja meg neked.
Barack nagyra becsülte az időt, amit a családjával töltött.
Jó volt lemenni a partra,
de támogatni az édesanyját, nagymamáját, a kishúgát,
segíteni nekik a mindennapi dolgaikban. Egy kőszikla volt a számukra.
És hadd mondjam el, hogy mi is mindig
számíthatunk rá a lányokkal.
Mindig ott van, és jelen van, amikor szükségünk van rá.
És ezt mutatta meg nekem Hawaii-n,
amikor én a partra akartam menni.
Azt hiszem, amit szintén sokan értékelünk
mind az Így lettemben, és a Belső fényünkben,
az az őszinteségetek a kapcsolatotok,
az életeteket illetően, és hogy az nem tökéletes.
Azt írod, hogy időbe telt, és rengeteg gyakorlásba,
hogy átdolgozzátok magatokat a vitáitokon.
- Milyen az ő stílusa, és milyen a tiéd? - Igen.
Ezt mondtam neki, említettem korábban is, hogy az egyik,
amiben különbözünk, hogyan mutatjuk ki a szeretetünket,
mert az ő családja messze élt, és sokat utazott,
így meg kellett tanulnia, hogyan szeressen a távolból.
Ez pedig azt jelenti, hogy jobban kifejezi szavakkal,
és fizikailag is...
- A „szeretlekkel”. - Igen, a „szeretlek”.
- „Én is, én is szeretlek.” - Igen.
Én pedig úgy nőttem fel,
hogy mindenki nyolc háztömbön belül volt,
a nagynénik és nagybácsik, nagy-nagybácsik és unokatestvérek,
és folyton születésnapokat ünnepeltünk.
Szóval minden hétvégén együtt voltunk,
heti kétszer kívántunk boldog születésnapot. így éltünk.
Folyton együtt voltunk, így olyan volt: „Szia.
Nem kell mondanom, hogy szeretlek, szombaton úgyis találkozunk.”
Tehát a szeretet számomra nyilvánvaló volt, olyan, hogy:
„Jól van, ne puszilgass, inkább tedd be a mosást!”
És a temperamentumunk is más.
Találjátok ki, milyen vagyok! Elég forrófejű, tudjátok?
Bőbeszédű, könnyen dühbe guruló.
Úgy felelek: „Mi van?” Barack racionálisan szeret beszélni.
Én meg erre: „Észszerűen? Az észszerűség most nem opció.
Dühös vagyok.
Ne gyere nekem pontokba szedett érvekkel.
Jobb, ha magamra hagysz, hogy lecsillapodjak.”
Nem akarok semmi észszerűt hallani.
Oké. Milyen hosszan... Mennyi ideig tart lecsillapodnod?
Nos, ő úgy gondolta:
„Oké, eltelt öt perc. Már beszélhetünk?”
„Ennyi nem elég.”
Időbe telik. Akár órákba is.
Van, hogy napokig...
nincs kedvem beszélgetni.
De meg kellett tanulnunk...
És ez a lényeg, meg kellett tanulnunk kompromisszumot kötni.
Nekem azt kell megtanulnom, hogy nem boríthatok rá mindent.
Neki pedig, hogy teret kell adnia nekem, hogy megnyugodjak.
Ez... ez a mi leckénk.
És még mindig... még ma is gyakoroljuk, de azért osztom meg,
mert olyan sok fiatal párt látok,
akik nem tudják, mi az igazi házasság.
Értitek?
Többet törődnek azzal,
hogy kiválasszák a harmadik ruhát az esküvőre és a fogadásra,
az üdvözlőtáblát, vagy a virágokat,
és a harmadik lánybúcsús dolgot is.
Rengeteget költötök az esküvőtökre, emberek.
Túlságosan sokat.
- És... - Igen, és nagy évfordulókra vágytok.
- Nagy, hatalmas évfordulókat, ugye? - Nagyszabású évfordulókat.
De őszintének kell lennünk az emberekhez,
sokkal többünknek kellene őszintén elmondanunk, mennyi munka
felépíteni a közös életünket valakivel.
Nekem... nem úgy tűnik. Ez ellentmondásos lenne?
- Mármint... - Az az ellentmondásos,
ha valaki a te státuszodban nem őszinte ezzel kapcsolatban.
Ez pontosan így van.
Ott van az a sok: „hastag párkapcsolati cél”
én meg azt írnám: „Dühös voltam rá azon a fotón.”
Ha még csak az...
a philadelphiai turné során mondtad Gayle-nek,
ami csupán néhány hete volt,
hogy 30 év házasságból
tízben ki nem állhattad a férjedet.
- Pontosan. - És aztán...
És tudjátok, az emberek erre: „Ó, atyaég!”
Igen. A közösségi média megőrült, mintha...
- Mire én: „Eltelt 30 év!.” - Michelle Obama reálisan látja.
- Lássunk reálisan. - Igen.
Ez amiatt van, mert a közösségi média minden, csak nem igazi.
Akkor sem ismernék fel az igazi közösségi médiát, ha arcul csapná őket.
Mit gondolsz, miért váltott ki ilyen reakciókat?
- Amikor azt mondtad, hogy 30 év... - Mert a fiatalok el sem tudják képzelni,
hogy egy percig is boldogtalanok legyenek, nemhogy tíz évig.
Azt gondolják: „Az nem lehet, én boldogságot érdemlek.”
Mire én: „Ezt ki mondta? Ezt meg honnan szedted?”
Sosem hozakodtam elő a boldogsággal, a személyes boldogságommal,
és az érzéseimmel a házunkban. Úgy voltam vele: „Inkább ülj le.
Nem érdekel, miket beszélsz.”
De, tudjátok, a lényeg az, hogy lesznek nehéz idők.
Mert ha 30 éven át házas vagy, és ebben van tíz rossz évetek,
a helyedben elfogadnám ezt a felállást.
Ugyanakkor azt is mondtam, ezek gyakran egybeesnek a gyerekek születésével.
Azok ketten, eltüntettek minden szerelmet.
Kiszippantották a házból.
Megérkeztek a cukiságukkal, azzal, hogy állandóan éhesek,
hogy képtelenek kommunikálni, és nem tudsz dühös lenni rájuk.
Mármint, aranyosak. Ők a gyerekeid.
Ki van még a házban, akit... „Ó, hát te vagy az!
Minden a te hibád, Barack Obama!”
Majd azután felnőnek, elhagyják a fészket,
ti ketten pedig: „Ó, hát itt vagy,
te vagy az én édesem. Emlékszem rád.”
Úgy tíz év után, oké?
- Szóval, nézd... - Számodra mit jelent most a romantika?
- Mit tartasz romantikusnak? - A romantika...
Szeretem, ha a férjem megtervez valamit.
Mivel... igen nehéz tervezni,
amikor te vagy az elnök vagy a volt elnök, igaz?
Szóval ha meg tud lepni egy...
És úgy oda tud lenni magától, amikor előáll valamivel.
És valószínűleg a 30. évfordulónk volt a legutolsó romantikus dolog, amit tett,
mivel újraszervezte a nászutunkat,
amely az volt, hogy végigautóztunk a csendes-óceáni partvonalon.
San Franciscóból indultunk, béreltünk egy autót, elmentünk egészen Big Surig,
megálltunk megnézni Redwoodst, áthaladtunk Santa Barbarán,
végül LA-ben ért véget az utunk, és csak mi ketten voltunk.
És ezt újra megszervezte.
Ezúttal nem ketten voltunk, mert kísérettel mentünk,
ott voltak az ügynökeink, és még három kocsi jött mögöttünk.
Ennél a képnél például 12 ember bujkált a héttérben.
Már más volt, de mindenki nagyon izgatott volt.
Az ügynökei: „Ti... ti... ezután sétálni mentek.”
És hát, ők... próbáltak lazítani,
és segíteni.
Egy sereggel utaztunk.
- De megtervezte. - Romantikus volt.
Nagyon romantikus volt. És nagyon-nagyon kedves.
- És nem golfozott, egyszer sem. - Oké. Egyáltalán?
Szóval az Így lettem ben sokat írtál arról,
amikor távol volt,
és azokban az években,
az hiszem, ekkor lehetett, amikor rosszul érezted magad a házasságotokban.
Változott ez azóta, hogy otthon van?
Most minden... minden feleség azt mondta...
Változott?
- Igen. - Másfajta férjed van most,
mint az alatt a nagy nyomás alatt éveken keresztül?
Hát, tudod, mit?
Azt hiszem, eléggé következetes volt.
Fejlődtem, megváltoztam.
Megtanultam az évek alatt,
hogy magamat kell boldoggá tennem.
Ez újra ugyanaz a lecke, amelyet az apámtól tanultam.
Nem ő a felelős a boldogságomért.
Szeret engem, törődik velem,
de a boldogtalanságom jórészt azokból a döntésekből fakadt, amelyeket én hoztam,
minthogy tökéletes anyának kell lennem.
Mindent jól kell csinálnom.
Meg kell tartanom a munkám, hogy...
Olyan elvárásokat támasztottam magamnak, ami túl nagy stresszt jelentett számomra.
- És még lehetetlen is volt. - Teljesen lehetetlen.
Mert megkaphatsz mindent,
de nem kaphatsz meg mindent...
Egyszerre.
Mondjuk ezt ki újra!
Megkaphatsz... Te mondd!
Mindent megkaphatsz, de nem egyszerre.
Azt tényleg nem lehet.
Az egészet...
Nem, az lehetetlen,
különösen, ha jó szülő szeretnél lenni,
és némi időt tölteni a gyerekeiddel.
Kőkemény egyensúlyozást kíván.
Az nagyon tetszett a Belső fényünk ben,
amikor arról írtál, hogyan ismerted fel, és Barack hogyan ismerte fel,
hogy nem lehettek ti a minden egymás számára,
és ezért olyan fontos számotokra a baráti konyhaasztalotok,
és amint írtad, ez segített levenni a terhet a házasságotokról.
- Igen. Abszolút. - Mesélj erről a konyhaasztalról!
Tudod... jól van.
Elmesélem azt, amikor megismerted a konyhaasztalomat.
- Persze. Meséld el! - Elmondhatom?
Nincs a könyvben, de...
Oprah volt olyan kedves, és megrendezte az 50. születésnapomat.
- Az 50. volt? - Az 50. volt.
Nem csak az 50.-et. Nem tudtam, hogy elmondhatom.
Ó, oké. Igent mondtál, mielőtt tudtad volna, mire?
Nem, tudom, hogy... azt szerettem volna...
amit... egy perccel ezelőtt,
hogy Barack Obama, az Amerikai Egyesült Államok elnöke
- felhívott, hogy megrendezném-e... - Igen. Így volt.
Majd a végén azt mondta,
„Ne feledd, hogy én hívtalak fel.
Én kértelek meg rá, hogy rendezd meg.
Én hívtalak. Nem kértem meg mást, hogy hívjon fel.”
Szóval amikor mesélted, arra gondoltam,
- akkor ezért mondta. - Ezért mondta.
- „Én hívtalak fel.” - így igaz.
Szóval mikor készülődtünk hozzád, mert nagylelkűen meghívtál minket,
azt mondtad: „Hívd a barátaid!” Mire én: „Oké.”
Erre ő: „MennyIen lesznek?” Én: „Úgy 12 fő.”
- Tizenkettő. - Erre te...
Mit is mondtál? Azt mondtad: „Neked nincs 12 jó barátod.”
- Tényleg. - Mire én: „De igen, van.
- Nem túloztam el a számot.” - Kinek van 12 jó barátja?
Nekem van.
Mire Oprah: „Nekem meg ott van Gayle.”
- Mire én... - Az egyetlen,
akinek volt 12 barátja, az Jézus és a tanítványok voltak.
Én egyedül őt ismerem.
- De azután találkoztál... - És az egyikük elárulta őt.
Oké?
- De azután találkoztál a barátaimmal. - Igen.
És láttad, hogy egy élet folyamán kötött és megőrzött barátságokról van szó.
Ott a szobatársam a kollégiumból,
a legjobb barátnőm a jogról,
az anyukák, akik segítettek Chicagóban,
egy csapat voltunk, együtt neveltük a gyerekeinket.
Néhányan közülük is itt vannak ma este.
- Olyanok, mintha a gyerekeim lennének. - Igen.
Majd ismét más barátnőim, és anyuka-barátnőim lettek
Washington D.C.-ben,
akik értették az életünket,
néhányuk férje Barack kormányában dolgozott.
És amikor abban a világban élsz,
szükséged van valakire, aki megérti a helyzetedet.
Ők voltak a legjobb barátaim.
Szóval úgy van, hogy egy életen át gyűjtök magam mellé barátokat, akiket megőrzök.
Mivel az emberek más és más dolgokat hoznak az életembe.
De a lényeg az, hogy azért hívom konyhaasztalnak,
mert a mi otthonunkban a konyhaasztal volt az a hely,
ahol biztonságban éreztük magunkat.
Kisgyerekként hazamentünk a játszótér viszontagságaiból,
a környék adok-kapokjából,
és panaszkodhattunk a tanárunkról, vagy igazságtalanságról,
a konyhaasztalnál mindig kiadhattuk magunkból ezeket.
Biztonság és figyelem.
Ez lehetett a legelső asztal, ahol éreztem, anyám és apám odafigyel rám,
és szerették hallgatni a hangunkat, a történeteinket.
Mindig újjászülettél annál az asztalnál.
Kiengedhettük a sértő és a tiszteletlen mondatokat,
kiabálhattunk, ordíthattunk, és kiadhattuk magunkból,
hogy utána össze tudjuk szedni magunkat,
és újra úgy viselkedjünk, mintha normálisak lennénk.
Az én konyhaasztalom ezt jelenti számomra.
Annyiféle nézőpont van jelen az életemben.
Oly sok különböző oldalam volt, az anyaság, a hivatásom,
és a többi, és a többi,
és az asztaltársaság egyre csak bővült és bővült.
Egy kérdés, ami csak úgy eszembe jutott.
Mindegyik barátod... Én 12-vel találkoztam, a konyhaasztal...
Mindegyik barátod megütötte a mércét, amikor a Fehér Házba mentetek?
Nem.
- De nem ám. - Tudod, mire emlékszem?
Emlékszem, egyszer beszélgettünk,
és azt mondtad: „Elfogyott az oxigén, nem tudtak felmászni.”
- Így van. Nem. - Elfogyott az oxigén, nem jutottak fel.
És azért mesélek a barátságról, mert mi...
Úgy tűnik, hogy...
Tanulmányok szerint egyre kevesebb barátunk van,
és elképesztő hányadunk magányosan él.
Magány, igen.
A közösségi média leszoktatott minket róla.
A fiatalok, talán a pandémia miatt,
azt hiszik, vannak barátaik a közösségi médiában.
Emlékszem Sasha első fiókjára, amikor kicsi volt,
és engedtük, hogy legyen egy... akármije,
és ő feljön, de...
Mert mindenki követte őt, az ügynökök, a személyzet, mindenki.
Úgy voltunk vele, hogy megkaphatod, de mindenki figyelni fog.
És valaki azt mondta:
„Sashának ezer barátja van.”
Mire én: „Kislány,
nem ismersz te ezer embert”.
De a fiatalok így... Korai nekik.
Azt hiszed, tíz évesen van ezer barátod?
Leszoktunk a barátkozásról.
De szükségünk van másokra.
Valódi kapcsolatra.
Szükségünk van a kapcsolatokra, hogy stabil lábakon álljunk.
Azok a barátok, akik nem ütötték meg a mércét,
- vagyis elfogyott az oxigénjük. - Hát visszatérünk...
- Igen. - ...oda, kik nem ütötték meg a mércét.
Azt szeretném tudni, ahogy azoknak,
akik nem jutottak fel, neked kellett azt mondani: „bocsi”, vagy más mondta?
Más és más verzió volt különböző emberek esetében.
Attól függően, mi volt a probléma.
De ez az, amit megtanultam.
Maradj nyitott a barátaid felé, és légy nyitott újakat szerezni.
A lányaimat is erre biztatom,
nem akarom, hogy olyan világban éljenek, ahol félnek megnyílni,
és barátokat szerezni.
Mert okosak vagytok, képesek vagytok bízni,
tudjátok, meddig engedjétek az embereket,
de amikor először megmutatják, kik ők...
- Higgyetek nekik. - Higgyetek nekik, és lépjetek tovább.
Pár barátomnak csak némi gyengesége volt, ami rendes barátok között elmegy.
De ha... bejutsz a Fehér Házba,
onnantól: „Ó, te... ó sajnos nem lehetsz az az ember...
- Idefent. - ...és közben idefent.”
„Túl sok forog kockán.”
- Abszolút. - Ugye?
Nem az én barátaim fognak belerondítani.
Barack talán meg akart tartani pár barátot,
de az ő elnöksége volt.
De ha az én barátaim nem viselkedtek jól?
Lassú ghosting.
Tudjátok, mi a „lassú ghosting”?
Amikor nem azonnal szakítod meg a kapcsolatot,
hanem szép lassan egyre kevésbé leszel elérhető.
- Lassú ghosting. Oké. - Lassú ghosting.
Nagyon tetszett, ahogy az Így lettem ben arról írtál,
és ezt a szót használtad, a sebesség, amivel a dolgok követték egymást
a Fehér Házban.
És a Belső fényünk ben,
szürreálisnak nevezed.
- Igen. - Egy ponton azt írod,
„Sashának tolltartó kellett, nekem pedig báli ruha
kellett egy fogkefetartó, és egy gazdasági válságcsomag.”
- Igen. - „A napjaim szürreális katyvasszá váltak,
a hétköznapi és a rendkívüli keveréke.” Ezt írtad.
Tetszett a pillanat, ahol arról írsz,
ahogy figyelted Sashát egy játszótársával,
és hogy megkönnyebbültél, amint láttad, hogy barátkoznak.
És mikor a játszótárs anyukája jön,
és a titkosszolgálat rákiált: „Maradjon a kocsiban!”
Igen.
Ez az anyuka ma az egyik barátod a konyhaasztal mellett.
Abszolút.
Amiatt aggódtam a legjobban, hogy a lányok beilleszkedjenek,
és normális életük legyen,
és nincs annál normálisabb, mint játszódélutánt tartani a házadban,
még akkor is, ha az a Fehér Ház.
Igazi barátokkal lenni, átlagos szülőnek érezni magunkat.
Szülői értekezletre járni,
és, tudod, Barack edzette a negyedikes Viperákat,
a kislányok kosárlabdaligájában.
Ő volt az edző.
Tudom. Nem tudom, meséltem-e ezt korábban.
Ő írt róla a könyvében,
de ő volt a negyedikes csapat szülő edzője.
Nem őrültek meg az emberek?
Elég szürreális volt,
mindenki másnak az edzésen talán annál inkább,
de próbálta egyengetni az útját, mert több szülő edzette a csapatot,
és őt, mint kosárlabdaőrültet nagyon zavarta,
hogy a kislányok nem kötik be a cipőjüket,
és nem ismerték a felállásokat.
És úgy érezte, csak eltékozolják a képességeiket,
és nem csak Sasha volt a csapatban,
hanem Maisy Biden is, Joe legkisebb unokája.
A legjobb barátok.
De Maisy kiváló atléta volt,
így Barack úgy vélte, bajnokok is lehetnének.
Így hát lassan eltávolította az útból a többi edzőt,
és futógyakorlatokat kezdett tartani nekik kint a szabadban a hétvégéken.
Két felállást tanított nekik, az egyik a „box” volt,
mindössze ennyi, csak két felállást tanultak meg.
De minden vasárnap, amikor játszottak, ott voltunk a tornateremben...
mind elmentünk, pedig mind elég elfoglaltak voltunk.
El tudtok képzelni egy kis közösségi tornatermet vasárnap
az elnökkel, a first ladyvel, az alelnökkel, a feleségével,
nagymamával, Maliával, az összes gyerekkel,
és mindenki minden ügynökével, akik betódultak a tornaterembe,
és ott volt a többi ember a túloldalon, ugye?
Na meg Joe és Barack nem fogták vissza magukat.
Kiabáltak, hogy: „Dobd el a labdát! Vedd el! Fogj embert!”
- És szólnom kellett, hogy: „Joe, Joe." - Negyedikesek.
És te vagy az alelnök.
Oké.
Azok a szegény kislányok pedig azt kérdezték: „Most kiabál velem?”
De azokban az időkben...
Azokban az időkben éreztük azt, hogy igazán élünk,
és nem csak az országért dolgoztunk,
de a ránk bízott gyerekeket sem hanyagoltuk el.
Szülőként felelősek voltunk azért, hogy a gyerekeink ne legyenek elcseszettek.
Még aközben is, mikor az egészségügyön dolgoztunk,
és hogy a kislányok oktatást kapjanak.
Mert hát kik lennénk, ha nem törődnénk...
- Szép munka. - ...a saját kötésünkkel,
ami a lányainkat jelentette.
Az olyan bámulatos a Belső fényünk ben,
hogy bepillantást engedsz a sebezhetőségedbe.
Úgy értem, szinte mindet megmutatod,
amelytől még közelebb érezzük magunkat hozzád,
mert megmutatod, mennyire valódi vagy.
Azon tűnődöm, küszködsz-e még most is önbizalomhiánnyal.
Ó, istenem, persze.
A para még mindig itt van a fejemben.
Még most is próbálok megbirkózni vele.
De azt hiszem, fekete nőként ez a génjeimbe van programozva.
Tudod, most itt vagyok,
értek fájdalmak és traumák.
Nem tudom, emlékeztek-e, milyen volt,
mikor először a Fehér Házba mentünk.
Az emberek megkérdőjelezték a férjem születési papírjait,
engem pedig dühös, keserű fekete nőnek neveztek,
és azt állították, nem szeretjük a hazánkat,
nem vagyunk amerikaiak és „közülük valók”.
Ez is része volt annak, ahogy próbáltak „másítani” minket.
„Legyenek mások, ne hozzánk hasonlók”,
és félni, tartani fognak azoktól, akik mások.
Nem tudod elengedni, hogy folyton bizonyítanod kelljen,
mert az emberek mércéje olyan alacsonyan van.
És tudom, hogy sokan vannak a közönségben is,
akik tapasztalták, hogy bizonyos emberek folyton
- alulértékelik őket. - Igen. Igen.
Akik lenéznek titeket, kevesebbet gondolnak rólatok, megítélnek,
a különbözőségetek miatt, bármi is legyen az.
A különbözőséget tág értelemben veszem.
Cipeled magaddal.
De rengeteget dolgoztam azon, hogy használjam ezt az energiát,
tápláljam vele a fényemet, és ne hagyjam, hogy bárki elhalványítsa.
Próbáltam felvenni azt a hozzáállást, hogy: „Megmutatom.
Nem hiszitek, hogy képes vagyok rá?
Nem hiszitek, hogy jó first lady leszek?
Akkor kidolgozom a belem.”
Tehát a kemény munka a fegyverem, amivel próbálom ezt legyőzni.
Láthatóvá fogom dolgozni magam.
Nem hiszem, hogy bárki, nem színes bőrű,
valaha is teljesen megérthetné, amikor azt írod a Belső fényünk ben,
hogy nyolc évig, míg first lady voltál:
„Éber és óvatos voltam, valamint tudatában annak, hogy Barack, én
és a lányaink, folyton a nemzet figyelő szeme előtt vagyunk,
és feketeként egy történelmileg Fehér Házban
- nem engedhettük meg, hogy elcsesszük. - Igen.
És nem is tettétek.
Nem is tettétek.
Egyszer sem.
Egyszer sem csesztétek el!
Nos, ott volt a világos öltöny.
De ott volt a világos öltöny.
Bár azt akartam mondani... tudom.
Értitek, hogy milyen rendkívüli ez?
Nemcsak, hogy ők nem cseszték el,
hanem a családban sem cseszte el senki.
Nem voltak mellékági rokonok.
De hadd említsem meg, amit Marian Robinson mindig is mond,
amely... alázatra és összpontosításra késztet.
Annak igazságát képviseljük, akik mindig is voltunk.
Sokan vannak, akik máshogy éreznek,
és próbálják bebizonyítani, hogy számítanak azzal, hogy sosem hibáznak.
És ezért próbálta apám azt mondani,
amelyre folyton emlékeztetnem kell magam:
„Nem bizonyíthatom be annak, hogy torz tükörben lát engem,
aki úgy dönt, hogy úgy akar látni.
Nem lehetnek ők a fókuszomban, a mérgük nem lehet az enyém.”
Ezt üzenem mindenkinek különösen a fiataloknak,
akik érezni kezdik a másság fájdalmát és küzdelmeit,
a falakat, melyeket az emberek a világukban próbálnak emelni.
Gyakorolnunk kell, hogy jók legyünk önmagunkhoz
és örömmel üdvözöljük önmagunkat
és tápláljuk a fényünket azzal, hogy kezeljük a félelmeinket,
mert vannak olyan emberek, akik sosem fognak látni minket.
Sosem lesz elég,
és az empátia fegyverével küzdök ellene.
És emlékeztetem magam,
hogy ha valaki ennyire be van zárva a saját kicsinyességébe,
akkor maga is kételkedik önmagában.
Bizonyos mértékben bennük is van egy „nem vagyok elég” érzés.
És tudnom kell ezt látni,
részvétet érezni iránta,
és élnem tovább az életem olyan valódi,
sebezhető, és igaz emberként, ahogy csak tudom,
nem hagyva, hogy ez megbéklyózzon.
Nos, azért, mert te mindig a magaslatokba emelkedsz.
Ó, igen. Erre is mindjárt kitérünk.
- Hát megint itt tartunk. - Hát itt tartunk.
Oké. Milyen érzés most, hogy felszabadultál
az árgus szemek és az ítélkezés alól
olyan egyszerű dolgokban,
- mint hogy mit viselsz? - Igen.
Mert emlékeztek, amikor Michelle, Barack és a családjuk
elutaztak a Grand Canyonhoz, és Michelle rövidnadrágot viselt?
A legnagyobb botrányt próbálták kikerekíteni belőle.
És a minap, mikor láttalak Atlantában,
bőrnadrágban...
azt mondtam: „Mitch McConnell összehívná a szenátust.”
Pontosan.
Ha látna ebben a fekete bőrnadrágban...
különleges ülésen tárgyalnák...
„Mit próbál üzenni a bőrnadrággal?”
- ...„Mit próbál ezzel üzenni?” - Miféle ördögi tervet forral?
Forradalmat.
Beszélhetünk a kibontakozó stílusos, bohó...
Mi ez a rengeteg menő...
- Tudod, azt hiszem... - Mi folyik itt?
Oprah, azt hiszem... tudunk kapcsolódni az '50-es, '60-as évekhez.
Plusz eleget láttunk ahhoz,
hogy ne érdekeljen minket, mit gondolnak mások...
ez egyszerűen fejlődés, felnőtté válás,
és annak felismerése: „Hagyjátok, hogy éljem az életem,
és elfogadjam, aki vagyok.”
És az eszközökről szólva, ez az, amire
próbálom felhívni a fiatalok figyelmét, akik úgy érzik:
„Én nem így gondolom. Még nem alakult ki bennem.”
Az első, mondat, amit a fiataloknak szántam a könyvben,
hogy legyetek türelmesek magatokhoz.
Egy egész életen át tart, mire megtalálod a hangod.
Ez egy folyamat. Fejlődés.
Nem leszel végig ugyanolyan ember,
míg olyan idős nem leszel, mint mi,
amikor már éltél egy keveset, és voltak zökkenőid, és...
- Ifjúsági könyvként is imádom. - Igen.
- Huszonnégy példányt vettem. - Remek.
Igen.
Kifizettem. Nem kértem egyet sem.
- Huszonnégy... - Tényleg nem.
Nem. Huszonnégy példányt vettem.
Meg kellene dupláznod.
A sok...
Látjátok? Oprah-nak sosem elég.
Elküldtem... elküldtem...
- Elküldtem őket a lányaimnak. - Értem.
És aláhúztam különböző részeket,
a 68. oldalt, 157. oldalt...
- „Ezt neked.” - „Ezt neked.”
Az elejére pedig azt írtam: - „Szeretettel: Mama O és Michelle.”
- Jó, ennek örülök. - Igen.
- Tudod, hogy imádom a lányokat, persze. - Igen.
Szerintem ez egy értékes eszköz...
Elérhető bárhol, ahol jó könyvet árulnak.
Szerintem ez egy értékes eszköz, különösen a fiataloknak,
- nem mellesleg nagyszerű ajándék. - Igen.
És remélem, a könyv hatására sok párbeszéd fog elindulni,
mert ebben a könyvben a saját eszközeimet osztom meg.
Ami nekem működött, és nem működött, de mindannyiunknak vannak,
és sebezhetőknek kell lennünk egymással.
Gondolj mindazokra a dolgokra, amikről nem beszélünk!
Igen. Igen, mint a nagy M.
- Mint a nagy M. - Igen.
- Tűnődöm... - A fiatalok azt kérdezik: „Az mi?”
Mekkora lehet a nagy M? Hogy vagy te a menopauzával?
Szerintem rendben van. Rendben van.
Szerintem jól megvagyok.
Jól is nézel ki.
Ez egy utazás.
Velem olyan 52, 53 körül történt meg,
és azt hittem, meg fogok halni.
Tényleg, mert nekem nem... Neked voltak hőhullámaid?
Én hormonterápiát kezdtem. Igen.
Szóval én semmit sem tudtam erről.
Ugye? Ez az, amit nem tudtunk,
- a tanulmányok... - Nem beszélünk róla.
És ez itt a lényeg. Nem kutatnak minket, mint nőket.
Miért nem tudunk mindezekről?
De közben meg akarják mondani, mit tehetünk a méhünkkel,
és még csak nem is... Marad...
Ezt mondom a férfiaknak, akik az életem részei.
„Nem ismertek engem, szóval nem kérek a megjegyzéseitekből.
Ne legyen véleményetek rólam, hogy milyen a hajam,
mi történik a testemben, csak maradjatok ki belőle.”
- Maradjatok ki belőle. - Imádom.
Igen, én is hormonterápiát alkalmazok,
de eleinte nem tudtam róla.
Szóval nem voltak hőhullámaim, csak...
És amikor megkérdeztem anyámat, azt mondta: „Nem emlékszem.”
Az én anyám is ezt mondja.
- „Nem emlékszem.” - „Nem emlékszem.”
Mire én: „Anya, semmire sem emlékszel. Nem vagy nagy segítség.”
Tehát voltak egy... hőhullámaim sosem voltak,
- de volt egy szörnyű szívdobogás érzésem. - Ó, igen.
Orvosról orvosra jártam, és soha senki nem mondta:
„Ó, tudod mit? Könnyen lehet, hogy a..."
Mert senki sem veszi a fáradságot, hogy foglalkozzon a témával.
Szerintem a mi generációnk fogja ezt megváltoztatni...
- Így van. - ...mert nem akarjuk, hogy a lányaink is
ugyanezen menjenek keresztül. Beszélni fogunk róla.
Maya Angelou mondta azt nekem, „Babám, az ötvenes éveidben leszel az,
- aki mindig is lenni akartál.” - Igen.
Az ötvenes éveidben leszel az, aki mindig is lenni akartál.”
- Csodás. - Te így érzed?
Most érzem a legegyértelműbben, hogy önmagam vagyok.
És ez a... Most érzem magam a legbölcsebbnek.
És azt hiszem, megint azt kell mondanom: „Ez a közösségi média.”
Mindenki... Szeretjük hallgatni a fiatalokat,
mert azt gondoljuk, van érték az ifjúságban.
Nem tudtok ti semmit.
Ez olyan, mint: ha az anyaságról szeretnék hallani,
olyasvalakitől akarom hallani, aki már túl van rajta. Értitek?
Szeretném látni, a tiéd hogy alakult,
mielőtt elfogadnám a tanácsodat.
Én beszélgettem anyámmal az anyaságról.
Nem pedig
akárkivel az instáról.
Aki most nevel gyereket.
Ez a lényeg a nők és a bölcsesség kapcsán.
Ahogy megöregszünk, a társadalom félresöpör minket.
A férfiakat pedig megkülönbözteti, az őszhajszálaikra azt mondja: „Ó, szexi!”
Nekünk pedig úgy kellene kinéznünk, mint 20 évesen.
Különben elbuktunk, igaz?
Most vagyunk a legbölcsebbek.
Olyan sok bölcsesség van a korunkbeli és az idősebb nőkben.
És csak annyit mondok a fiatal nőknek, hogy legyen széles a konyhaasztalotok.
Ne csak a saját korosztályotokat ültessétek köré.
Én is ugyanezt teszem.
Vannak fiatalok is az asztalomnál, de vannak idősebbek is.
Olyan sokat tanulhatunk arról, milyen nőnek lenni, embernek lenni.
De nyitottnak kell lennünk arra, hogy a nők rengeteget tudnak.
És nekünk is nyitottnak kell lennünk.
Nekünk sok időbe telik,
mire rá tudunk nézni a sikereinkre, és elismerést várunk.
A férfiak ezt megteszik húszévesen. „Én vagyok a férfi!”
Mire én: „Ti sem tudtok semmit!”
De nekünk gyerekeket kellett nevelnünk, kellett vagy 50.000 siker,
és csak most tudok ránézni, és azt mondani:
„Tudok valamit. Igazam volt. Jó tervező vagyok.
Jó vagyok ebben.”
Mi, nők, nem ismerjük el ezt magunknak a mai napig.
Igen. És te segítesz megtenni ezen keresztül.
De mindenkiben megvan. Mindannyiunkban megvan...
Szülőként sokszor nem tudhatjuk,
hogy átmegy-e az üzenet.
- Ó, igen. - Ugye?
Elmesélsz egy történetet a Belső fényünk ben
arról, amikor Barackkal meglátogattátok a lányokat.
- Igen. - Az új lakásukban.
És volt egy aha-élményed az alátét kapcsán.
- Mesélj erről a pillanatról. - Ó, igen.
Áthívtak magukhoz koktélozni vacsi előtt.
Ez volt az első, amikor láttuk...
Együtt éltek és olyan felnőttesen viselkedtek.
Jó volt nézni őket.
Voltak bútoraik, kevertek nekünk pár gyenge martinit.
Tudjátok.
Készítettek egy hidegtálat,
bár Malia panaszkodott, milyen drága a sajt.
Azt mondta: „Nem tudtam, hogy ilyen drága.”
Mire én: „Szóval most, hogy a te sajtod, már megnézed az árát.”
A mi hidegtálunkról szép csendben
megeszegetett mindent, mielőtt a vendégek odaértek.
Mire én: „Több tiszteletet a drága hidegtálnak.”
Szóval iszogattuk a kis koktélunkat,
és mikor letettük volna a poharakat az asztalra, hopp!
Előkapták a kis alátéteket.
Mire én: „Ó, bezzeg most vigyáztok az olcsó kis asztalotokra.
„Nem láttam, hogy így előkaptátok volna az alátétet a Fehér Házban
arra a százéves kisasztalra is.”
Ugye?
De jó látni, hogy odafigyeltek.
Figyeltem, ahogy
felfedezik a port.
Maliát lenyűgözte.
Azt mondta: „Képzeld, leporolok, majd napokkal később újra ugyanolyan.”
- Mire én: „Hát igen.” - Ez így működik.
Ezért kell rendszeresen csinálni.
Az az álom, amit a lányaid számára írsz le
a Belső fényünk ben, az igen erőteljes.
Akárcsak egy kiáltvány a 21. század nőtársadalmának.
Azt írtad: „Nem szeretném, ha úgy néznének a házasságra,
mint valami trófeára, amit meg kell szerezni.”
Igen.
Beszélnél nekünk arról, mit jelent számodra ez az álom...
Igen. Szeretném, ha a lányaim döntései
azon alapulnának, hogy kik ők, nem pedig a társadalom elvárásain.
Iszonyú szűken értelmezzük, mit jelent boldog embernek lenni.
És ez nem illik mindenkire, rengeteg depresszió
és szorongás van mindkét oldalon, fiatal és idős férfiakban és nőkben,
mely annak köszönhető, hogy próbáljuk bepréselni az életünket
ezekbe a szűk meghatározásokba.
Csak akkor lehetsz boldog, ha megtalálod életed szerelmét,
és összeházasodtok, igaz?
Vannak, akik nem valók házasságra.
Vannak, akik sosem találják meg a szerelmüket,
mégis létezik a boldogság számukra is.
Te is tapasztaltad ezt.
Tőled hányan kérdezték meg:
- „És lesz gyereked?” - Igen.
A tévéműsorod listavezető,
multimilliárdos vagy, és mintha...
az emberek azt gondolnák:
„Ó, de nem vagy anyuka. Úgy sajnállak.”
- Igen. - De: „Nem, Oprah boldog.”
- Nagyon. - Látom rajta.
- Komolyan boldog. - Megvagyok. Megvagyok.
Igen.
Azt szeretném, ha a lányaimnak, és minden fiatal lánynak
lenne lehetősége felfedezni,
ki ő, és eldönteni, kivé akar válni.
Ez szerintem igaz a férfiakra is. A fiatal fiúkra.
Olyan szűken értelmezzük, mit jelent férfinak lenni.
Mi van, ha nem akarsz céget vezetni? Vagy nem vagy született vezető?
Mi van, ha szeretsz a két kezeddel dolgozni?
Mi van akkor, ha szeretnél otthon maradni apukaként?
Képzeljétek el azt a sok cégvezetőt...
Szerintem emiatt boldogtalan és dühös nagyon sok férfi,
és azért próbálnak hatalmat szerezni, mert nem önazonosan élnek.
- Egyetértek. - Annak valamiféle változatát élik,
amit szerintük a férfi lét jelent.
- Amit a társadalom elvár. Igen. - Pontosan.
Szeretném, ha mi, szülők hagynánk, hogy a gyerekeink megmutassák,
kik ők, mielőtt elkezdjük rájuk pakolni
- a saját céljainkat... - Igen.
...hogy legyen esélyük a boldogságra.
Nagyon tetszik, ahogy lezártad a részt,
ahol Maliáról és Sasháról írsz.
Azzal zártad le a fejezetet:
- „Remélem, otthonra lelnek.” - Igen.
„Remélem, otthonra lelnek.”
Tudod, akárhányszor felmerül egy politikai téma,
hogy kinek kellene indulnia az elnökségért, felmerül a neved.
És ezt most miért hozod fel?
Miért hozod ezt most fel, Oprah? Miben mesterkedsz?
Ezért: szeretném, ha... Egy vasárnapi villásreggelin voltam,
ahol néhányan erről beszéltek, és azt mondták:
„Lehet, hogy megfontolná.
Szerinted megfontolná valaha?” Mire én: „Garantálom, hogy nem.”
Szóval elmondanád az embereknek, miért nem fogod soha megfontolni?
Hogy indulj az elnökválasztáson.
Első sorban azért, mert sohasem mutattam semmilyen
érdeklődést a politika iránt.
Soha.
De soha. Beleegyeztem, hogy támogatom a férjemet.
Ő ezt akarta csinálni, és nagyszerű volt benne.
De soha nem mondtam olyat:
„Azt hiszem, szeretnék elindulni.”
Soha. Azon tűnődtem,
van ennek az egésznek valami köze ahhoz, amit én akarok?
- Ez jó. - Hogy annak, aki lenni akarok,
van ehhez bármi köze?
A politika kemény...
És azoknak, akik belevágnak...
akárcsak a házasságba, vagy gyermekvállalásba, akarniuk kell!
A szíveden kell viselned, olyan fontosnak kell lennie.
Én ezt nem viselem a szívemen.
A szolgálatot a szívemen viselem,
az emberek segítését a szívemen viselem, azt, hogy gyerekekkel dolgozzak...
Egész életemben tudnék azon dolgozni, hogy gyerekek azt érezzék, fontosak,
és megleljék a fényüket.
Ezt szívesen csinálnám.
És ehhez nem kell elnöknek lennem.
Valójában hatékonyabb tudok lenni ha a politikán kívül maradok,
mert a politika sajnálatosan igen megosztott lett.
Abban a percben, hogy pártot választasz,
elidegenítetted az ország másik felét.
Így pedig akár azok is, akik politikailag nem értenek egyet velem,
elfogadhatnak tőlem eszközöket, amelyek a segítségükre lehetnek.
Esetleg segíthetek egy republikánus kisgyereknek, igaz?
És talán hallgatnak rám. Sajnos a politika ily módon korlátoz minket.
Ebből ki kell jönnünk valahogy.
Változtatnunk kell azon,
hogyan nézünk egymásra a pártszimpátia fényében,
mert akárhogy is, egy ország vagyunk.
Mindig támogatnunk kell egymást.
Nem lehetünk mi a megosztottak, akiken uralkodnak.
De nem én leszek az.
Nem én leszek az, aki ezt politikailag megteremti.
És szerintem nem hordhatnád azt a fekete bőrnadrágot sem.
Biztosan nem! Szóval ez van. Ennyi.
Mielőtt elolvastam a Belső fényünk et,
úgy éreztem, és tudom, hogy sokan közületek szintén ezt érezték,
mivel rengeteget beszélgettünk arról, milyen rosszul mennek a dolgok,
beszélgettünk a barátainkkal.
És szerintem sokan úgy éreztük, ahogy te éreztél, mielőtt a könyvet írtad,
hogy megannyi óriási problémánk van,
olyan sok mindent kell leküzdenünk,
hogy olyan, mintha egy őrült összeesküvés lenne a világban.
Hogyan nyerhetjük vissza a bizalmunkat?
Igen.
A bizalmunkat a kormányunkban, a bizalmunkat egymásban...
- Igen. - ...oly módon,
hogy ne érezzük magunkat tőle folyton bénultnak és fásultnak.
Igen. Azt hiszem, nem becsülhetjük alá azt,
ahogyan a karantén súlyosbította a helyzetet,
mivel fizikailag elszigetelt minket egymástól.
És míg volt, akinek még jól is esett:
„Huh, úgyis elegem volt az emberekből.”
Szerintem szükségünk van rá, hogy együtt legyünk.
Tényleg.
Amikor együtt vagyunk,
és feloldódunk ebben az együttlétben,
jobban érezzük magunkat.
Jobban érezzük...
Jobban érzitek magatokat, hogy itt vagytok?
- Jobban érzitek magatokat? Így kedd este? - És ezt nem tehettük meg.
Mindig azt mondom, nehezebb szemtől szembe gyűlölködni.
És mi pedig el voltunk szigetelve egymástól.
Csupán csak értesültünk egymásról a hírekből, és a hírfolyamunkból.
Az a tapasztalatom ezzel az országgal,
hogy ez a valódi énünk meghamisításával jár.
Mindenfelé jártam az országban,
különböző rasszú,
különböző szocioökonómiai hátterű és politikai hovatartozású közösségben,
és az emberek...
mindenhol kedvesek és rendesek voltak velem
és a családommal, amikor megismertek.
Talán nem értenek egyet velünk, de nem azok vagyunk, akiket a tévében látnak,
és szeretném, ha emlékeznének erre.
Hogy sosem szabadna félnünk egymástól.
Mindenki... vannak azok a kívülállók, akik küzdenek valamivel mélyen magukban,
de az emberek nagy többsége olyan, mint Toot és Gramps, anyu és apu.
Keményen dolgozó, őszinte, rendes emberek,
akik nem fölényeskednek,
hálásak és a büszke amerikaiak,
akik hajlandók keményen dolgozni, és őszintének lenni.
Ilyen a mi országunk...
De vezetőkre is szükségünk van...
akik visszatükrözik ezeket.
Értitek?
Veszélyes, amikor a vezetőink valami mást állítanak.
Imádom a könyv elejét.
Idézel egy verset Alberto Ríostól, amely azt mondja:
„Ha valaki a családodban problémás volt,
százan nem voltak azok.
A rossz sosem győz.
Nem végleg.
Nem számít, milyen égbekiáltó.
Egyszerűen nem lennénk itt, ha így lenne.”
Ez egyszerű igazság.
És így jutunk a kifejezéshez, ami szinte már egyet jelent a neveddel:
„Ha ők leereszkednek, mi felülemelkedünk.
Felülemelkedünk.”
És azt mondod, felülemelkedéshez
általában szükség van arra, hogy megálljunk,
mielőtt bármit is reagálunk. Így van?
- Abszolút. - Oké.
Szóval ez történt veled mostanában, vagy az országgal,
hogy hátrébb kellett lépned, azt mondani: „Hadd álljak meg, és emelkedjek felül.”?
Nagyon sok minden dühít ezen a világon.
- Egy pillanat. Kérdezhetek valamit? - Igen.
Azonnal felül tudsz emelkedni?
- Ó, nem. - Oké.
Nem, erre való a konyhaasztal, emlékeztek?
Leülünk a konyhaasztalhoz, és tartunk egy „leereszkedő gyűlést”.
Tudjátok?
Egyszerűen leereszkedünk. Majd felszedjük magunkat a földről.
- Oké. - A stábommal is csináltuk ezt
a Fehér Házban a beszédek
és az interjúk előtt.
Imitáltuk, hogy válaszolok a kérdésekre,
mert tudták, hogy először le kell ereszkednem.
- Szóval én... - Hát nem jó érzés ezt hallani?
Ó, igen. Eljátszottam azokat, amiket úgy neveztem:
„Elnöki zárómondatok.”
Azt mondtam: „Tudjátok, mit?
Simán hazamehettünk volna, ha azt mondom: „burr”, ugye?
Mire a csapatom rám nézett, és azt mondta:
„Ja, ezt ne csináld.”
De néha, tudjátok...
a felülemelkedés nem jelenti azt, hogy nincs benned düh, rendben?
Nem jelenti azt, hogy nem szabad érezned.
Nem jelenti azt, hogy belenyugszol
az igazságtalanságba és az egyenlőtlenségbe.
Nem jelenti azt, hogy nem kell elvégezned a munkát.
Csak a hozzáállás megválasztását jelenti.
És a felülemelkedés döntés kérdése.
Én ezt a döntést tartom a legérettebbnek.
Ez egy hosszútávra szóló döntés.
Arról, hogy nem csak dagonyázol az ösztönös érzéseidben,
abban, amit érzel...
abban a pillanatban, ami magától jön.
És amikor platformért felelünk,
nem tehetjük meg, hogy engedünk a belső rútságunknak, igaz?
Felelős módon felül kell emelkednünk, mert amiben élünk...
Voltak olyan vezetőink, akik leereszkedtek,
és ez senkinek sem jó.
Nem vezet megoldásra. Egyszerűen nem működik.
A könyvben válaszolok arra a kérdésre,
amit mindenki kérdezgetett tőlem:
„Még most is felülemelkedsz, Michelle? Most is? Tényleg?”
A válaszom az, hogy: „Igen, teljes mértékben.
Mindig felülemelkedünk. Felülemelkedünk,
de elvégezzük a munkát is.”
És azt szeretném, ha a fiatalok tudnák,
hogy mindannyiunkban ott van a belső fény,
de először meg kell tanulnunk felszítani magunkban.
Nem várhatjuk el másoktól, hogy megtegyék helyettünk,
mert van, hogy bennük nincs is meg.
És ha egyszer felszítottad, őrizned kell.
Őrizned kell a jó konyhaasztal által, hogy beengedsz embereket,
de azáltal is, hogy elengeded azokat, akik nem segítenek abban, hogy jobbá válj.
- Amikor elfogy az oxigénjük. - Amikor elfogy az oxigénjük.
Meg kell óvnod magad a méregtől, amely a világban van.
Ki kell lépnünk mások torz tükréből, igaz?
És amikor megerősítetted magad, és biztos talajon állsz,
felelős vagy azért, hogy megoszd ezt a fényt.
Ez a felülemelkedés része.
Amikor másokkal érintkezel,
beszélgetsz, írsz valakinek, használod a közösségi médiát,
gondolj a belső fényedre.
Vezess a fény által,
mert a fény fényt szül.
A felülemelkedés felülemelkedést.
Ezért csináljuk.
Köszönjük, hogy eszünkbe juttattad a belső fényünket. Michelle Obama!
- Köszönöm, Oprah Winfrey! - A YouTube Theater!
- Köszönjük, LA! Legyetek jók! - Köszönjük, LA!
KÖSZÖNJÜK, LOS ANGELES!
Jó éjt, emberek!
A feliratot fordította: Noémi Urbán-Földi