Downloaded from YTS.MX
LOS ANGELES DESEMBER 2022
- Hei, hvordan går det? - Hvordan kom dere hit?
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Vi tok en Uber. - Uber, kjære.
Han var så snill.
Ja, han syntes vi var morsomme, for det er vi.
- Hvordan går det? - Det går bra.
Spent på å se det igjen, for å se hvordan det er annerledes.
Jeg vet. Beklager for at jeg ikke kunne komme på forrige.
Du går på skolen, det går fint. Så du har fri?
Ja, jeg har fri.
Ja, hestehalen føles som en siste show-greie.
- Du har hatt hestehaler, ok? - Jeg vet.
- Fletten din på Kimmel i morges? - Så du den?
- Den var så fin. - Ja?
- Ja. - Takk! Glad dere godkjenner den.
- Det gjør vi. - Ja, vi godkjenner.
- Jeg savner dere. - Jeg vet. Vi har savnet deg!
Men vi har to hele uker med tid sammen.
Jeg skal ikke be om mer.
- Jeg skulle si... - Vi sa det.
Bare fordi du ringte oss hver for oss.
Og vi tenkte sånn: " Hvorfor ringer hun? Vi har ikke så mange middager
at vi går tom for ting å si."
Tre og en halv time i bilen.
Wow!
Jeg kunne flydd herfra til Chicago.
Sant. Du kan dra tilbake til Chicago snart.
Kunne dratt tilbake til Chicago, utrolig.
- Så vi... - Hei.
- Hei, velkommen. - Dette er Rita.
- Hun er scenografen vår... - Hei, Rita.
- ...som får oss overalt. - Scenograf. Hei.
- Siste show. - Jeg vet.
- Hun er grei. Vil du ha disse her? - Greit.
Bra jobbet.
Er dere klare til å møte Michelle Obama? Lag litt støy!
Kom igjen!
Siste kvelden!
- Siste kvelden. Vi gjør det bra. - I LA.
- Det blir bra, vel? - Siste kveld.
To, tre!
Jeg blir!
MIN HISTORIE
For fire år siden, kom mine memoarer, Min Historie, ut,
jeg reiste rundt i landet og i verden,
og møtte så mange fantastiske folk, inkludert noen av dere.
Turneen var en av mine beste opplevelser i livet.
Men så endret alt seg plutselig.
ALLE ARRANGEMENTER UTSATT
Verden lukket seg.
Vi ble revet fra hverandre.
Samtidig håndterte vi andre dypt personlige utfordringer.
Endelig et oppgjør med rasehatet i Amerika.
Alt dette har gjort oss rystede og sinte,
fortvilet og usett,
og kanskje mer enn noe annet, alene.
Hvordan kom vi hit?
Hvordan har vi endret oss?
Og viktigst av alt, hvordan kan vi gjenoppnå litt stabilitet?
Dette er spørsmålene jeg har undret meg over
i den nye boken og podkasten min.
Og det har sikkert dere også.
Derfor er vi her i kveld, sammen igjen.
For selv når verden føles så mørk,
prøver vi alle å beskytte, tenne og dele Lyset i oss alle.
LYSET I OSS ALLE
Tro meg, jeg har ikke alle svarene.
Langt ifra. Men jeg har historien min.
Og det har dere også.
For å hjelpe oss med å begynne å veve historiene sammen,
er jeg så glad for å ha min kjære venn her for å lyse opp veien fremover.
Gi en varm velkomst til selveste
Oprah Winfrey!
Hallo, LA!
Hallo!
Hallo, LA!
Hallo, LA, der oppe!
Hallo, LA, der ute!
Så godt å se dere, LA!
Wow!
Herre min.
Så fantastisk at dere er her
på en tirsdag kveld, sant?
For den siste kvelden i Lyset i oss alle-turneen!
Se på dere!
Ok. Så jeg vet alle dere som har vært på et punkt i livene deres
på et arrangement, der programlederen
står der foran dere og sier:
"Vi har en gjest i kveld som ikke trenger noen introduksjon",
og så bruker de de neste 20 minuttene...
...på å si deg alt den personen har gjort siden den ble født.
Jeg skal ikke gjøre det.
For jeg vet dere allerede vet hvem som er her.
Jeg vet det, for dere kom via 101, 405 og 5...
...og 10.
Jeg kom via 101, det tok tre og en halv time.
Jeg er her av samme grunn som dere.
For å få noe av det lyset hun bærer!
Så kvinnen som virkelig ikke trenger noen introduksjon.
Vår evige førstedame,
Michelle Obama!
Oprah Winfrey!
- Se på dette. - Se på LA!
YouTube Theater!
Siste kvelden!
Herregud!
LA!
Slik avslutter man en turné.
- Dette er... - Jeg tror det er slik man gjør det.
Jeg må si det, det er en tirsdagskveld...
- En tirsdagskveld! - Det er ikke engang...
Det er ikke engang midtveis i uka, og folk kom
- for å se deg. - Herregud.
Vel...
Jeg tror det var en ganske stor bonus
at vi fikk med Oprah Winfrey også.
Jeg må bare si dette. Annenhver moderator
var så glad for at de ikke fulgte deg.
- Så... - Vel...
Det er så interessant, for
jeg har sett deg på Instagram,
og folk har sendt meg sånn: "Herregud,
se hva Conan gjorde, hva Tracee Ellis Ross gjorde,
hva Gayle gjorde. Så du Tyler? Så du Ellen?"
Så jeg følte sånn: "Herregud..."
Var det det engstelige sinnet ditt som slo inn?
- Det engstelige sinnet mitt! - Ser dere? Selv Oprah Winfrey har
- et engstelig sinn. - Et engstelig sinn!
- Skjønner du? - Faktisk...
Vet du hva som skjedde? Jeg tenkte:
"Ok, jeg går tilbake til verktøykassen..."
Nettopp. Du kan dette.
-"Jeg vet hvordan jeg fører et intervju." - Jeg vet hvordan jeg fører et intervju!
- Jeg er ikke redd for folk. - Sant!
- Så her er vi. - Ja. Takk for at jeg fikk komme,
- min kjære, kjære venn. - Takk. Jeg er så glad i deg.
- Jeg er glad i deg også. - Jeg setter så pris på deg.
- Samme her. I like måte. - Det du står for.
Så dette er den siste kvelden av en seksbyers turné
som oppsto etter nedstengningen.
-Å, ja. - Så du kom ut på andre siden
og ga oss Lyset i oss alle. Kjemper for Lyset i oss alle.
Men før du kom til den andre siden,
vil jeg vite hvor du var og hva som foregikk
da du først innså at dette er alvorlig,
- og at alt stoppet. - Ja, ja.
Interessant nok var jeg ute på tur.
Turneen var nettopp over, vi tok oss litt fri, og jeg var på tur
og deltok på noen talearrangementer.
Jeg var i Las Vegas, fordi jeg også ordnet de arrangementene
sammen med en feiring av teamet mitt,
for å takke dem for det harde arbeidet de hadde lagt ned på turneen.
- Så dette er mars 2020. - Dette er mars.
Det var fortsatt snakk om covid i luften, men
det var litt fram og tilbake: "Hva er dette?" Så vi er i Las Vegas,
og det var da det kom en treg bølge med kanselleringer.
Husker du de ringvirkningene? For folk ante ikke hva de skulle gjøre.
- Riktig. - Selskaper foretok
raske avgjørelser, så vi står fast i Vegas
og ser verden sakte slå seg av. Det var sånn det føltes.
Arrangementer begynte å bli kansellerte, og vi var i Vegas.
Kasinoene begynte sakte å tømme seg.
Gatene i Las Vegas begynte å tømme seg.
Det føltes som at vi var i en spøkelsesby.
- Tenkte du at du måtte reise hjem? - Ja.
Prøvde å være ansvarlige og vente til det siste arrangementet ble kansellert.
- Sant. - Og så kansellerte de det,
og da kom vi oss på flyet og reiste hjem.
Så det føltes uhyggelig å være der ute på tur
når verden sakte, men sikkert ble stengt ned.
- Vel, vi var ikke sikre. - Vi var ikke sikre på noe.
- Alle brukte håndsprit. - Stemmer.
- Vasket handlevarene sine. - Ja.
- Vasket av handlevarene, ja. - Med såpe. Ja.
Det var den fasen, ja.
Og så var jeg bekymret for jentene, for de var i,
fortsatt på skolen, og jeg tenkte: "Barna mine er der ute med covid!"
Jeg håpte at universitetene ville være ansvarlige.
Endelig ble avgjørelsen tatt om at de fikk komme hjem,
men så tenkte jeg: "Herregud, kommer de til mitt hus?"
Jeg tenkte: "De går gjennom flyplasser og sitter på fly",
så Barack og jeg ba dem ha på seg munnbind.
Og da de kom hjem,
fikk jeg dem til å bli i garasjen
og åpne alle tingene sine der.
Jeg skulle få dem til å bli der.
Jeg ba dem ta av seg alle reiseklærne.
Vi visste ikke hva som foregikk.
Mannen min tenkte at jeg var litt irrasjonell,
men jeg sa: "Vi prøver å..." Jeg... vi visste ikke!
Det er ikke irrasjonelt, kjære. Stedman var i gjestehuset i to uker.
Jeg husker det!
Det var under den 14-dagersperioden.
Se, Malia og Sasha, i det minste lot jeg dere komme inn.
Men vi forberedte oss på å skape et covid-trygt fellesskap,
og siden de hadde reist, holdt vi på en måte pusten
og håpet de ikke tok med seg viruset hjem.
Vi visste ikke hvor lenge vi skulle vente, hva inkubasjonstiden var.
Var du faktisk redd for å få covid det første året før vaksinene
- ble tilgjengelige? - Det er interessant.
Jeg tror det hjalp at vi bodde med en tidligere president...
- Det kan hjelpe. - ...som...
Ikke bare hvilken som helst president, men en som leser og tror på vitenskap.
Som hadde...
...styrt landet gjennom flere pandemier?
Husker dere Ebola?
Jeg tror ett tilfelle ble meldt i USA.
Det var mannen min.
Tok oss tilbake fra kanten av depresjon,
alle glemmer det, hvor dårlig forfatning vi var i.
Så vi levde med det vi kaller faktafyren.
Han visste alt som var å vite om dette.
Så det var skummelt, men vi hadde informasjon.
- Det som var skummelt... - Så du var komfortabelt redd.
Vi var komfortabelt redde. Det som var skummelt...
Som du snakker om i boken, å være komfortabelt redd.
- Jeg var virkelig skremt. - Ja, men det som skremte meg, Oprah,
var å se forvirringen...
- Ja. - ...i verden.
De ulike beskjedene, motsigelsene,
mangelen på lederskap, mangelen på en plan,
å se at folk ikke tok dette seriøst.
Folk behandlet pandemien som en forlenget ferie.
Folk kranglet om å ha på munnbind,
så barn som festet på stranden i Florida.
- Husker du? Ja. - Det var skummelt,
for jeg tenker at alle de barna skal dra hjem
til en besteforelder eller noen med en autoimmun sykdom,
og det blir katastrofalt.
Det var det som skremte meg. Å se feilinformasjon.
Det var skummelt.
Å se folk angripe vitenskapspersoner og ekspertene.
Det var den skremmende delen av det for meg.
Å se verden håndtere dette dårlig.
Jeg spiste meg gjennom pandemien.
- Og vi hadde taco-tirsdag... - Vi hadde taco-tirsdag!
- Vi elsket taco-tirsdag. - Vi elsket taco-tirsdag,
- men tirsdag kom tilbake så fort. - Sant?
-"Tirsdag igjen?" - Skjer det i huset deres,
- at det er "tirsdag igjen?" - Igjen?
Herregud. Jeg tenkte vi måtte ta taco-tirsdag annenhver tirsdag,
for det skjer så fort, og dagene gikk der jeg tenkte:
"Gjorde jeg noe? Oppnådde jeg noe?"
Og så kommer du ut på den andre siden, og du har skrevet en bok.
Du har skrevet en bok.
Så du var ikke sånn i starten, sant?
Du sa ikke bare: "Nå skal jeg ta alle de personlige
problemene jeg har hatt, Barack,
og så tar jeg den energien
og lar det være en ledestjerne for lysene
som vi alle har i oss."
- Det skjedde ikke sånn. - Det skjedde ikke sånn. Ja.
Vel, boken kom fra at folk spør
om råd hele tiden. Sant?
De spør meg alltid hvordan jeg har klart dette?
"Hvordan kom du deg hit? Hvordan overvinne frykten?
Hvordan finner du stemmen din? Hvordan føler du deg sett
når du har blitt oppdratt til å ikke se deg selv i verden?"
Så jeg hadde allerede prøvd å forstå disse spørsmålene, og tenkte:
"Vel, når jeg får en mulighet til å snakke med barn,"
som jeg gjør iblant, jeg bruker fortsatt mye tid på å snakke med barn,
så prøver jeg å svare på de spørsmålene,
men jeg kan bare knyttes til noen barn, og tenker:
"De ser etter veiledning, de ser etter en stemme."
Så jeg begynte å forme boken før pandemien,
men jeg fant også ut at jeg var på vei ned i en depresjon,
med det i hodet mitt,
mitt engstelige sinn som så verden utfolde seg,
og jeg måtte finne mitt eget håp.
Jeg følte jeg mistet mitt eget lys litt.
Jeg måtte lete i min egen verktøykasse
for måter å komme ut av det, slik at jeg kunne besvare spørsmålene
og fortsette å være til tjeneste, for
når du kommer til de mørke, emosjonelle stedene,
så er det vanskelig å finne lyset.
Er det viktig å dele det?
Så du på verden slik vi alle så på verden?
Fra det engstelige stedet? For det var så mye som skjedde,
- og vi hadde fått så mange løgner... - Ja.
- ...som hadde blitt avfeid... - Ja.
...av folk som vi trodde skulle vært fornuftige,
at jeg tror mange av oss begynte å tenke:
"Vel, det har ikke noe å si. Charlottesville,
veldig fine folk på hver side." At ingenting vil endre seg.
- Så ble frykten gitt våpen. - Ja.
Da du så at frykten fikk våpen
- av eks-presidenten, ikke din mann... - Ja.
...gjorde det deg engstelig eller ble du sint?
Begge deler.
Det gjorde meg redd. Det gjorde meg sint. Det var skuffende.
Det var skuffende at etter vi hadde prøvd så hardt
å sette en så høy standard, der vi prøvde å gjøre alt rett.
Å lede med håp, fremme godhet og medfølelse og empati,
at
verden valgte enten bekreftende,
eller så var de selvtilfredse og ikke stemte.
Noe som nok gjorde enda mer vondt, for de som ikke stemte,
mange av dem var folk som stemte på oss.
Så jeg følte meg litt forlatt, sant?
Man tenkte: "Hadde det noe å si, det vi gjorde?"
Sant? Og det er den mørke delen av den tiden.
Men...
Det var på den tiden, sant?
Og jeg deler det fordi vi alle går gjennom de tingene, ikke sant?
Vi kan ikke alle være de ledestjernene av håp hele tiden.
Jeg er mer kynisk enn mannen min,
som bare har et lys som alltid er håpefullt.
Og jeg er så heldig som bor i huset med ham,
for han holder meg fokusert på sannheten.
Men ja, at frykten får våpen er en farlig, farlig ting.
Du ser over alle grusomheter som har skjedd
gjennom menneskehetens historie.
Slaveri, Holocaust, alle kriger,
kvinnehat, hatkriminalitet eller homofobi,
alt er basert på frykt, grådighet og en søken etter makt.
Så det er en farlig ting.
Det er farlig å se
hvordan livet påvirkes av den frykten.
Det avgjør hvem som får en utdanning,
hvem som får rettferdighet, sant?
Ofte er det forskjellen mellom en smekk på hånden
og et kne mot nakken.
Så det må være noe vi er oppmerksomme på,
og at vi lærer hvordan vi avkoder det for oss selv,
slik at ledere ikke kan bruke frykten vår mot oss, eller snu oss mot hverandre.
Det er en farlig påstand.
Og det er også, som du vet, Oprah, du som har en enorm plattform,
har hatt det lenge,
du vet hvor enkelt det ville være om du valgte
å bruke plattformen din i et negativt lys.
Men hvorfor ikke det?
Hvorfor ikke? Etter mange år har du hatt et TV-show,
du kunne fått folk til å tro på masse greier,
men du valgte å ikke gjøre det. Hvorfor ikke? Forklar.
Ja, og når du ser at andre bruker det
til en slik ulempe,
er det deprimerende. Jeg tror mange ble deprimerte og numne av det.
Du sier det at innen du bestilte de strikkepinnene på nettet,
- hadde du nådd en bunn. - Ja.
Jeg vet ikke hvordan strikking skal få deg ut av det,
- men ok. - Jeg vet.
Strikking er en metafor.
Men jeg lærte faktisk å strikke.
Strikket ikke jeg noe til deg?
-Å, jeg strikket, det var Gayle. - Nei, det var Gayle.
Gayle sitt barnebarn.
- Du strikket en nydelig... - Ja, du vet, jeg...
Jeg lagde den genseren!
- Jeg lagde den genseren! - Genser.
- Du lagde den genseren! - Der er den søte, lille babyen.
Ja. Luca.
Det jeg har fått fra strikking,
er at det var mer meditativt,
det roet ned sinnet mitt
på en måte jeg trengte.
Det er på en måte det tro gjør for deg.
Sant? Det slår av hjernen din.
Vi prøver å tenke oss ut av så mye.
Vi har ikke særlig kontroll over sinnet vårt.
Derfor gir man det opp, sant?
Du må gi det opp til noe som er større enn deg.
Det jeg lærte gjennom det, det jeg fant ut av,
var at når vi i disse tidene når problemet virker så stort
og uoverkommelig,
må vi virkelig fokusere på hva vi kan kontrollere.
Sant? Det er alt vi kan gjøre, å holde oss til strikkingen i eget fang.
Og vet du hva? Det er nok.
Vi lever i en verden der større alltid er bedre,
der vi alltid er opptatte med ting.
Vi prøver å håndtere alt på en stor måte.
Barna våre ser det.
Når jeg får brev fra unge personer, så prøver de som 15-åringer med:
"Jeg må redde verden. Jeg skal fikse nabolaget mitt."
Og jeg mener at du ikke har makten eller innflytelsen til å gjøre det ennå.
Du må fokusere på strikkingen din,
og hvis du er tolv eller 15, er strikkingen leksene dine,
det er å fullføre skolen.
Og grunnen, lærepengen som kom ut av det for meg, er at du
begynner med det som er så smått at du kan kontrollere det.
- Stemmer. - Kontroller det du kan.
Det stemmer.
Du vet, det ene temaet
som kommer fra sidene til Lyset i oss alle for meg,
er at du hadde en god oppdragelse.
- Jeg var heldig. - Du hadde en god oppdragelse.
- Jeg var velsignet. - Fy søren, du hadde
- strålende, mektige foreldre. - Ja.
Ja. Som brydde seg om deg og hadde et åpent sinn.
Jeg synes at det som er virkelig vidunderlig, er at
du har et helt kapittel dedikert til "Her er moren min"
og noen av hennes flotteste tanker om oppdragelse,
en av mine favoritter, som er "Vær forelder for barnet du har."
- Ja, sannelig. - Det er flott.
Men det jeg sto igjen med, var følelsen av at,
wow, jeg skulle ønske vi alle kunne møtt faren din.
Ja.
Skulle ønske vi alle kunne fått møte ham,
for jeg tror budskapet han ga deg som liten jente:
"Ingen kan få deg til å føle deg dårlig
- hvis du føler deg bra med deg selv..." - Det stemmer.
- ...er det underliggende temaet i boken. - Ja.
- Ja.
Når alt kommer til alt
kan vi ikke kontrollere hva andre tenker, sier eller gjør.
Vi kan det bare ikke.
Lyset vårt kan ikke avhenge av noen andre, sant?
For det kan hende de ikke kan gi det.
Faren min var bare en lærepenge for livet for meg,
for han var en svart mann, arbeiderklasse,
antakelig fattig, selv om vi ikke følte at vi var fattige,
som hadde MS
og strevde med det gjennom livet sitt.
Og vi så kroppen hans forfalle,
og jeg åpnet med historien om stokken hans, for det var et viktig verktøy.
Sant? I stedet for å gi opp livet,
han kunne stoppet alt og begynt å ta imot sykepenger
og aldri jobbet mer i livet sitt.
Men i stedet valgte han å bruke alle verktøy han trengte.
Først var det en stokk, og da det sluttet å fungere,
byttet han de med et par krykker.
Og da de sluttet å fungere, senere i livet,
trengte han mer hjelp.
Han erstattet dem med en gåstol.
Til slutt trengte han en rullator.
Gjennom hele livet vårt, men han stoppet aldri.
Han skyldte aldri på noen,
han lot aldri skuffelsen sin, som han må ha følt,
det gjorde ham aldri utbrent.
Det gjorde ham ikke negativ, sant?
Han pleide å falle,
jeg vet ikke om han falt når han var på vei til jobb,
men han falt hjemme, snublet i teppet.
Å se faren sin falle i bakken,
det viste oss alle våre sårbarheter.
Det var skremmende,
men faren min gjorde sitt beste for å komme opp raskt og le det bort,
for latter var også et verktøy.
Men det jeg lærte fra ham, som jeg forteller om i boken, er at:
"Du faller, du reiser deg, og fortsetter."
Så hvis han kunne finne et lys i alt han gikk gjennom,
og han kunne være et lys for andre,
for han var som faren til mange som ikke hadde en far,
i familien min, i samfunnet.
Han så sitt eget lys, og han lærte meg at det er min jobb,
å se mitt eget lys, sant?
Ja. Derfor elsker jeg at det er hovedtemaet i boken:
"Ingen kan få deg til å føle deg dårlig om du har det bra med deg selv."
Og det du sier i Lyset i oss alle,
er at din jobb er å gjøre jobben for å få deg til å ha det bra.
- Det er ditt ansvar. - Det stemmer.
Det får alltid meg til å føle meg bedre.
Det var som om faren min viste meg at jeg hadde kontroll over livet mitt.
- Ja. - Jeg hadde kontroll over følelsene mine.
Jeg trengte ikke å avhenge av at noen var snille med meg,
at noen var rettferdige med meg.
Vi visste at livet var urettferdig.
Så når jeg tenker på faren min, når jeg føler på selvmedlidenhet,
synes syns på meg selv, føler at det er noen andres feil,
tenker jeg på faren min, og det holder meg fokusert
og klartenkt og takknemlig
på måter som bare er en gave.
Kan du fullføre denne setningen? "Jeg hører ennå min fars stemme når..."
Når som helst.
Altså, det er så dypt som når som helst.
Stemmen hans ringer i hodet mitt.
Stemmen hans var med meg på første dag på Princeton, sant,
da jeg gjorde meg kjent i denne elitismens bastion.
Han var med meg på første dagen i advokatbyrået.
Selv etter han døde
var han fortsatt der og fulgte meg ned kirkegulvet,
for han hjalp meg med å finne mannen jeg skulle ha.
Så jeg klarte å se Barack.
Jeg klarte å se ham, se forbi alt det eksterne,
og det eksterne var ganske bra, damer, men...
...men jeg kunne se det som var viktig å se etter i en mann.
Han er med meg nå, på scenen.
Han er det jeg går inn i når jeg prøver å snakke sannhet til folk,
og vise min autentisitet og min sårbarhet.
Han er der når som helst.
Jeg elsker at du sa at han hjalp deg på så mange måter
for å kunne se det du trengte å se i Barack Obama.
Kan vi snakke litt om mannen din?
-Å ja, gjerne. Ja, gjerne. - Ok.
Folk har prøvd å fange opp kjærlighetshistorien deres.
-Å, der ja. - Prøvd å fange opp kjærlighetshistorien.
De lagde en film, dramafilmen, de gjorde serien om førstedamen.
De prøvde, men de får den ikke!
- Nei. - De får den ikke.
Men du oppsummerte det så komplett i én setning
som var så mektig at da jeg leste den,
stoppet jeg opp og begynte å gråte.
Husker du hva setningen var?
Nei, hvilken var det?
Jeg vet ikke hvilken setning som fikk deg til å gråte.
Ok, setningen...
Du snakket om at du har bodd mange steder.
- Og... "Og Barack er mitt hjem!" -Å, og Barack er mitt hjem.
- Ja. -"Barack er mitt hjem."
- Barack er mitt hjem. -"Barack er mitt hjem."
Ja, det er han.
Dra hjem og se om dere kan stille dere selv det spørsmålet.
Om personen dere er sammen med.
Du er så teit.
Er de hjemmet deres?
Jeg setter pris på hvordan du forklarer det til oss
med den første turen til Hawaii.
For da du først kom til Hawaii, så du etter...
jeg forstår hvorfor, du var en arbeiderkvinne
og hadde aldri vært på Hawaii,
så du så etter Hawaii i Hawaii Five-O.
Til de som husker den serien.
- Mai tai-er og solnedganger på stranden. - Mai tai-er og bryllups...
...og bryllupssuiter.
Men i stedet...
Ja, det var i stedet en tur for å besøke familien hans.
Det er der han kommer fra.
Han skulle ikke på en øyferie,
han skulle tilbake til folkene sine.
Men jeg var ung, og jeg... det var kaldt i Chicago,
og jeg tenkte: "Jeg skal til Hawaii med fyren min.
Det blir så romantisk."
Så landet vi og dro rett til Toot og Gramps sin leilighet.
Ikke noe hav.
Det var en boligblokk, gikk opp til tiende etasje,
går inn. Ser ut som huset til mine besteforeldre.
Kunne like godt vært på sørsiden av Chicago, noe som var veldig fint.
- Sant? - Ja.
Å vite at jeg kjente meg igjen i familien hans, sant?
Så slår vi oss til ro. Hva går på TV-en?
60 Minutes.
De drar ut noen TV-brett,
og jeg tror vi spiste tunfisksmørbrød med sylteagurker.
Jeg var sånn: "Ja, jeg liker dette."
Men noen dager dro du på stranden,
og jeg elsker da han sier:
-"Ok, nå må vi dra." -"Vi drar tilbake til Toot og Gramps."
-"Vi skal tilbake til huset." -"Å nei", liksom.
Så jeg var ung og dum, og jeg begynte å føle at:
"Jeg vet ikke om jeg liker dette. Det er ikke så romantisk som jeg trodde."
Men jeg oppførte meg ikke sånn.
Moren min vet jeg ikke oppførte meg som en bortskjemt person.
- Jeg var veldig... - Men du tenker:
-"Hvor er Hawaii-en fra Hawaii Five-O?" - Ja. Hvor er...
Ja, nettopp.
Men jeg avslutter historien med å si at
det Barack viste meg, det var den ekte av ham.
Og noen ganger, når folk ser etter partnere,
ser vi etter hva vi tror er mai tai-er og solnedganger,
og det vi trenger er noen som respekterer og elsker familien sin,
- og som vil stille opp for dem... - Og som viser deg det.
- ...igjen og igjen. - Det er det de viser deg.
Og Barack verdsatte tiden han hadde med familien sin.
Det var fint å dra på stranden,
men å være der for moren, bestemoren, lillesøsteren,
og hjelpe dem med ting, han var klippen i familien deres.
Og la meg si det, han stiller alltid opp
for meg og jentene på samme måte.
Han er til stede og der når vi trenger ham.
Det var det han viste meg på Hawaii
når jeg prøvde å dra på stranden.
Jeg tror det vi også verdsetter
i både Min Historie og i Lyset i oss alle,
er hvordan du er så oppriktig når det gjelder forholdet deres,
livet deres, og hvordan ikke alt er perfekt.
Du sa det tok litt tid og mye øvelse
for at dere skulle komme gjennom uenigheter.
- Så hva er din stil og hans stil? - Ja.
Jeg har sagt dette til ham, jeg har sagt dette før,
noe som er forskjellig i hvordan vi viser kjærlighet, er at
fordi familien hans bodde langt unna og reiste mye,
måtte han lære seg å vise kjærlighet på avstand, sant?
Det betyr at flere ord blir sagt, mer kjærlighet utveksles,
mer fysisk, du vet...
-"Jeg elsker deg", og alt det. - Ja, "Elsker deg."
-"Elsker deg også." Sant? - Ja.
Jeg vokste opp der alle var
innen åtte kvartaler av hverandre,
alle tanter og onkler og grandonkler og søskenbarn,
og alle feiret bursdager.
Så vi var med hverandre hver helg,
to ganger i uken og "Gratulerer." Det var det vi gjorde.
Vi var alltid sammen, så det var sånn: "Ha det.
Jeg må ikke si jeg elsker deg, for vi sees på lørdag, sant?"
Så kjærlighet for meg var å stille opp, det var litt sånn:
"Ja, ja, slutt å kysse meg, bare ta klesvasken."
Og vi har også ulikt temperament.
Gjett hvordan jeg er. Ganske voldsom, sant?
Snakkesalig, blir fort gal.
Det er sånn: "Hæ?!" Barack vil snakke fornuft.
Og jeg sier: "Fornuft? Ikke kom til meg med fornuft.
Jeg er sint.
Ikke kom til meg med dine tre punkter.
Du bør komme deg vekk og la meg roe meg ned."
Jeg vil ikke høre noe fornuft.
Ok. Så hvor lang er roe ned-perioden din?
Det han trodde, var:
"Ok, det var fem minutter. Er du klar til å snakke?"
Det er sånn: "Det er ikke nok!"
Det tar tid. Det kan ta timer.
Noen ganger kan det ta dager der jeg bare ikke...
Jeg vil bare ikke snakke med deg nå.
Men vi måtte lære...
Men her er greia, vi måtte lære oss å kompromittere.
Jeg må lære at jeg ikke kan klikke på ham, sant?
Og han må også gi meg rom til å roe meg ned.
Det er en lærepenge.
Vi øver fortsatt på det, men jeg deler det,
for jeg ser så mange unge par
som ikke vet hva et ordentlig ekteskap er.
Sant?
De tilbringer mer tid
på å velge den tredje kjolen til bryllupet og mottakelsen,
og ønskebordet med blomster de vil ha
og å planlegge det tredje utdrikningslaget.
Dere bruker altfor mye penger på bryllup.
Altfor mye.
- Og... - Det man vil ha er store årsdager.
- Man vil ha store årsdager, sant? - Man vil ha store årsdager.
Men vi må være ærlige med folk,
tror jeg, flere av oss må være ærlige om arbeidet
som kreves for å bygge et liv med en annen person.
For meg virker det ikke som om det er så kontroversielt, sant?
- Altså... - Det som er kontroversielt
er at noen som deg er uærlig om det.
Det stemmer.
Sant? Det er bare "emneknagg relationship goals",
og jeg er sånn: "Jeg var sint på ham på det bildet."
Ikke bare det...
Så du sa til Gayle på turneen i Philadelphia,
som bare er et par uker siden,
at gjennom 30 års ekteskap
var det ti år du ikke orket ektemannen din.
- Nettopp. - Og så...
Og folk er sånn: "Herregud!"
Ja. Sosiale medier tok helt av...
- Jeg var sånn: "Det har gått 30 år." - Se Michelle Obama er ærlig.
- Er ærlig. - Akkurat.
Det er fordi sosiale medier er alt annet enn ærlig, ikke sant?
De ville ikke visst om ærlige sosiale medier om det så sparket dem i ansiktet.
Men hvorfor tror du det traff en nerve på den måten?
- Da du sa 30 år... - Fordi unge personer ikke kan se for seg
å være ulykkelig i et minutt, og i hvert fall ikke i ti år.
Det er sånn: "Jeg kan ikke, jeg fortjener å være lykkelig."
Og det er sånn: "Hvem sa det? Hvor fikk du det fra?"
Jeg ble aldri oppdratt for at lykke, min personlige lykke,
og følelsene mine i min husholdning. Det var sånn: "Du bør sette deg.
Samme hva du snakker om."
Men poenget er at man vil møte på noen vanskeligheter.
For hvis man er gift i 30 år og man har ti dårlige,
så ville jeg tatt det imot gladelig, sant?
Men jeg sa også at de pleide å skje samtidig med fødslene.
De to, de ødela all kjærligheten.
De bare sugde det ut av huset.
De kom inn med sin søthet og behovet for å spise hele tiden,
og mangelen på evnen til å kommunisere, og man kan ikke være sinte på dem.
De er søte. De er barna dine.
Så hvem andre i husholdningen er det som jeg kan: "Å, det er deg!
Det er din feil, Barack Obama."
Og så vokser de opp og forlater redet,
så er det sånn: "Å, der er du,
det er min kjære. Jeg husker deg."
Det er rundt ti år, sant?
- Så hør her... - Så hva er romantisk for deg nå?
- Hva anser du som romantisk? - Romantisk er...
Jeg elsker når mannen min planlegger noe, sant?
For det er vanskelig å planlegge
når du er presidenten eller eks-presidenten, sant?
Så hvis han kan overraske meg med en...
Og han blir så stolt av seg selv når han får til noe, sant?
Og 30-årsdagen vår var nok det seneste romantiske han gjorde,
for han gjenskapte bryllupsreisen vår,
som var å kjøre langs Stillehavskysten da vi først giftet oss.
Vi begynte i San Francisco, leide en bil, kjørte hele veien ned gjennom Big Sur,
stoppet og så Redwood-trærne og reiste gjennom Santa Barbara,
og endte opp i LA, og det var bare oss to.
Han skapte det.
Det var ikke bare oss to, for vi var i en kortesje,
og vi hadde agentene og tre biler bak oss.
I det bildet er det tolv personer bak som prøver å gjemme seg.
Det har endret seg, men alle var så glade.
Alle agentene var sånn: "Du, vi skal gå en tur."
De prøvde å skygge banen
og beskytte oss.
Vi reiser med en gjeng, sant?
- Men han planla det. - Det var romantisk.
Det var veldig romantisk. Det var veldig, veldig søtt.
- Han spilte ikke golf én gang. - Ok. I det hele tatt?
Ok. I Min historie fortalte du oss så mye om
årene der han var borte,
og de årene
da du følte deg ulykkelig i forholdet, i ekteskapet.
Har det endret seg nå som han er hjemme?
Alle konene er sånn: "Mmm."
Har det endret seg?
- Ja. - Er han en annerledes ektemann nå
enn han var i alle de årene med alt presset?
Vet du hva?
Nei, jeg synes han har vært ganske konsekvent, sant?
Jeg har vokst, jeg har endret meg.
Jeg har lært at gjennom disse årene, at jeg må
gjøre meg selv lykkelig, sant?
Det går tilbake til lærepengene fra faren min.
Han er ikke ansvarlig for lykken min.
Han elsker meg, han bryr seg om meg,
men det meste av min ulykkelighet hadde å gjøre med valgene jeg tok,
som at jeg måtte være en perfekt mor.
Jeg måtte gjøre alt rett.
Jeg måtte ha en jobb og sørge for at...
Jeg holdt meg selv til en standard som var stressende for meg.
- Og også umulig. - Og absolutt umulig.
For du kan ha alt,
kanskje, men ikke alt...
Samtidig.
La oss si det igjen.
Du kan si det.
Du kan ha alt, men ikke samtidig.
Du kan virkelig ikke det.
Hele den...
Nei, det er umulig,
spesielt om du vil være en god forelder,
og tilbringe tid med barna.
Det er en vanskelig balansegang.
Jeg satte virkelig pris på Lyset i oss alle,
da du snakket om hvordan du innså og Barack innså
at dere ikke kan være alt for hverandre,
og derfor er vennekretsen deres så viktig,
og som du sier, det har hjulpet med å ta vekk presset fra ekteskapet deres.
- Ja. Absolutt. - Fortell oss om den gjengen.
Greit.
Jeg skal fortelle historien om da du møtte vennekretsen min.
- Ja. Fortell den. - Kan jeg fortelle den?
Den står ikke i boken, men...
Oprah var så snill og var vertinne for 50-årsdagen min.
- Var det 50? - Ja.
Ikke bare den dagen... Skulle ikke si den.
- Visste ikke jeg kunne det. - Ok.
Du sa ja før du visste det?
Nei, jeg vet du vil snakke om det jeg skulle...
Jeg skulle for et øyeblikk siden,
si at Barack Obama, USAs president,
- ringte meg og spurte om jeg ville være... - Ja, sant.
Og ved slutten av samtalen,
sier han: "Notér deg at jeg er den som tar denne telefonen.
Jeg er den som ba deg stille i stand dette.
Så jeg er den som ringte. Ikke en assistent som gjør det."
Så da du fortalte den historien, tenkte jeg bare:
-"Å, derfor sa han det." - Derfor sa han det.
-"Jeg er den som ringer." - Stemmer.
Så vi kommer for å være hos deg, som er en grasiøs vertinne,
du sa: "Ta med vennene dine", og jeg sa: "Ok."
Og hun sa: "Hvor mange?" Og jeg sa: "Vel, det er tolv."
- Tolv. - Og du var sånn...
Hva sa du? Du sa: "Du har ikke tolv gode venner."
- Det gjorde jeg. - Jeg var sånn: "Jeg har det."
-"Jeg prøver ikke å fylle det opp!" - Hvem har tolv gode venner?
Jeg har det.
Og Oprah er sånn: "Jeg har Gayle."
- Og det jeg sa... - Den eneste personen
jeg kjenner med tolv gode venner var Jesus med disiplene.
Det er den eneste jeg vet om.
- Men så møtte du... - Og så forrådte en av dem ham.
Ok?
- Men så møtte du vennekretsen min. - Ja.
Og du så at jeg samler og har vennene mine gjennom livet.
Så jeg har romkameraten min fra college,
bestevennen min fra jusstudiet,
jeg har mødrene som hjalp meg i Chicago,
vi var som en enhet, vi oppdro barna våre sammen.
Noen av de barna er her i kveld.
- De er som mine barn. - Ja.
Jeg fikk et helt nytt sett med mammavenner og kvinner
i Washington, D.C.
som kunne forstå det livet,
for et par av dem var gift med folk i Barack sin stab.
Og når man er i den verdenen,
trenger man noen som forstår den situasjonen.
De var bestevennene mine.
Så jeg samler folk gjennom livet og beholder dem.
For forskjellige folk gir forskjellige ting til livet mitt.
Men jeg kaller dem kjøkkenbordet mitt
fordi kjøkkenbordet i hjemmet vårt alltid var stedet
der vi følte oss trygge, sant?
Vi kom inn som småbarn fra plagene på lekeplassen,
og forskjellige ting i nabolaget,
klagde på en lærer eller urettferdighet,
og man kunne alltid slippe det ut ved kjøkkenbordet.
Man følte seg trygg og sett.
Det var nok det første bordet der jeg følte meg sett av mor og far,
som elsket å høre fortellingene våre og stemmene våre.
Men man fikk alltid en ny giv ved det bordet.
Man kunne slippe ut alle fornærmelser og svakheter,
og rope og skrike og få det ut av systemet,
slik at man kunne samle seg
og gå ut der igjen som om du hadde fått litt fornuft, sant?
Så kjøkkenbordet mitt er det for meg.
Det er så mange aspekter ved livet mitt, sant?
Jeg har hatt så mange faser, fra å bli mor til å være profesjonell,
og så videre og så videre,
så det bordet har bare blitt større og større.
Dette er et spørsmål som nettopp kom til meg.
Fikk alle vennene... Så jeg møtte tolv, kjøkkenbordet...
Men ble alle vennene dine med da du kom inn i Det hvite hus?
Nei.
- Det gjorde de ikke. - For vet du hva?
Jeg husker jeg hadde en samtale med deg,
og vi snakket om... og du sa: "Tom for oksygen, klarte ikke klatringen.
- Jepp. Nei. - Tom for oksygen, klarte ikke klatringen."
Og jeg forteller historien om vennskap, for vi...
Det føles som at vi...
Studiene viser at folk har færre venner enn noen gang,
og vi rapporterer latterlige tall på ensomhet.
Ensomhet, ja.
Jeg tror sosiale medier har fått oss ut av vanen.
Jeg tror de yngre, på grunn av pandemien,
tror de har venner på sosiale medier.
Jeg husker Sashas første tilfelle med det da hun var liten,
og vi lot henne få en... hva enn det kalles,
og så kommer hun opp, men...
For vi fikk alle til å følge henne, agenter, staben.
Det var sånn at hvis du skal ha dette,
skal alle se på.
Så noen kom og sa:
"Du vet, Sasha har tusen venner",
og jeg var sånn: "Lille jente,
du kjenner ikke tusen personer", sant?
Men det er sånn unge mennesker... Det er tidlig.
Du tror du har tusen venner, og du er ti år?
Vi har kommet ut av den vanen.
Men vi trenger folk.
Vi trenger ekte kontakt.
Vi trenger kontakt for å holde oss stabile.
Så for vennene som ikke klarte det
- eller som gikk tomme for oksygen... - Ja, vi går tilbake til...
- Ja. - ...som ikke klarte det.
Jeg vil vite for de som ikke klarte det,
måtte du faktisk si "beklager" til dem, eller var det noen andre som gjorde det?
Det var ulike versjoner for ulike personer, sant?
Avhengig av hva problemet var.
Men jeg lærte dette.
Hold deg åpen for venner, vær åpen for å få nye.
Jeg vil at jentene mine skal være slik,
for jeg vil ikke at de skal leve i verden, redde for å åpne seg
og få venner, sant?
For man har fornuft, man kan stole på noen,
man vet når folk, hvor langt man tar dem med,
men når de viser deg hvem de er, må du...
- Tro på dem. Tro på dem. - Må tro på dem, og så gå videre.
Og noen venner hadde småting som var greit for vanlige venner.
Men da vi kom inn i Det hvite hus,
er det sånn: "Å, du... du kan ikke være den personen...
- Her inne. - ...og være her inne, sant?
Det er sånn: "Det står for mye på spill."
- Absolutt. - Skjønner du?
Og de skulle ikke være vennene mine som rotet det til.
Barack kan ønske å beholde noen venner som...
men det var presidentskapet hans.
Hvis mine venner ikke oppførte seg ordentlig?
Da var det "slow ghost".
Du kjenner til "slow ghost"?
Der du ikke dropper dem med en gang,
men du bare blir mindre tilgjengelig?
- Slow ghost. Ok. - Slow ghost.
Jeg likte virkelig hvordan du i Min historie fortalte om,
og du bruker dette ordet, farten ting kom mot deg
da du var i Det hvite hus.
Og i Lyset i oss alle
snakker du om at det er surrealistisk.
- Ja. - Det er et sted der du sier:
"Vi trengte et pennal til Sasha og en ballkjole til meg,
og vi trengte en tannbørsteholder og en økonomisk redningspakke.
- Ja. - At dagene ble et surrealistisk virvar
mellom det kjedelige og det ekstraordinære", sa du.
Jeg likte det øyeblikket der du fortalte om
å se Sasha for første gang med en lekekamerat,
og hvor lettet du var over at det gikk bra.
Så kommer lekekameratens mor for å hente henne,
og vaktene sier: "Ikke gå ut av bilen."
Ja.
Den moren endte opp som en av kjøkkenbordvennene dine.
Absolutt.
Jeg var mer bekymret for at jentene skulle slå seg til ro
og ha et normalt liv,
og ingenting er mer normalt enn å ha en lekestund i huset ditt,
selv om det er Det hvite hus.
Å ha ekte venner og føle seg som en vanlig forelder, sant?
Å dra på foreldremøte,
og Barack trente Vipers i fjerde klasse,
en basketliga for jenter.
Han var treneren.
Jeg vet. Vet ikke om jeg har fortalt det før.
Han har skrevet om det i sin bok,
men han var foreldretreneren til laget hennes i fjerde klasse.
Friket folk ut?
Det var surrealistisk,
antakelig mest for alle andre i gymsalen der,
men han begynte å bli komfortabel, for det var et foreldretrenerteam,
og han som basketfantast var veldig forstyrret
av at de små jentene ikke knyttet skoene sine,
og at de løp uten mål og mening.
Han følte at de bare sløste bort ferdighetene sine,
og det var ikke bare Sasha på laget,
men det var også Maisy Biden, Joe sitt yngste barnebarn.
De er bestevenner.
Men Maisy var en flott atlet,
og Barack følte at de kunne bli mestere.
Så han fjernet sakte de andre trenerne unna vei,
og begynte med løpetrening for jentene ute i helgene.
De lærte to taktikker, jeg tror en var "box",
og det var alt de kunne håndtere, to taktikker.
Men å være i den gymsalen hver søndag når de spilte der...
Alle dro dit, for vi var alle ganske engasjerte.
Så se for deg en liten samfunnsgymsal på en søndag
med presidenten, førstedamen, visepresidenten, andredamen,
bestemor, Malia, alle barna
og alle agentene som var i denne ene gymsalen,
og så har du folkene fra den andre siden, sant?
Det var ikke sånn at Joe eller Barack holdt igjen.
De ropte: "Skyt! Ta den! Ta henne!"
- Jeg måtte si: "Joe, Joe." - Det er fjerde klasse.
Og du er visepresidenten.
Ok.
Sant? Disse jentene var sånn: "Roper han til meg?"
Men de gangene føltes...
Det var da vi følte vi var i live,
og vi gjorde ikke bare arbeid for landet,
men vi sviktet ikke barna våre.
Vi hadde et ansvar som foreldre å sørge for at barna våre ikke ble ødelagte.
Selv om vi jobbet med helse
og hjalp jenter med å få en utdanning.
Hvem ville vi være om vi ikke...
- Bra jobbet. - ...tok vare på vår egen strikking,
som var jentene våre.
Det som er så overraskende med Lyset i oss alle,
er at du åpner døren til dine egne sårbarheter.
Du bare åpner opp alt der,
som gjør at vi føler oss enda nærmere deg,
for du har vist oss at du er så genuin.
Så jeg lurer på om du fortsatt strever med selvbevissthet.
Herregud, ja.
Det engstelige sinnet er fortsatt der inne, sant?
Jeg prøver fortsatt å håndtere henne.
Men ja, jeg tror at det er i DNA-et mitt som en svart kvinne.
Jeg er her nå, men
jeg har gått gjennom mine ting.
Jeg vet ikke om du husker hvordan det var for oss
da vi først kom til Det hvite hus,
da folk stilte spørsmål ved mannen min sin fødselsattest
og kalte meg en sint, bitter svart kvinne
og anklaget oss for å ikke elske landet vårt,
at vi ikke var amerikanske eller en av dem.
Det var del av spillet der de fremmedgjorde oss,
"Gjør dem til andre, ikke som oss,
så blir du redd for dem."
Du legger ikke vekk behovet for å konstant bevise det,
for folk sin list er så lav for deg.
Jeg vet at det er mange folk i dette publikummet
som har opplevd folk som kontinuerlig
- undervurderer dem, sant? - Riktig. Riktig.
Som snakker deg ned, tenker mindre om deg, feilbedømmer deg
på grunn av din annerledeshet, hva enn det er.
Og igjen, jeg definerer annerledeshet bredt.
Du bærer det.
Men jeg har jobbet over tid med å prøve å bruke den energien
og styrke lyset mitt, og ikke la noen andre svekke det.
Jeg har prøvd å ta til meg holdningen "Jeg skal vise deg.
Tror du ikke jeg klarer dette?
Tror du ikke jeg vil bli en god førstedame?
Jeg skal jobbe ekstremt hardt."
Så hardt arbeid er for meg måten jeg prøver å kjempe mot det.
Jeg skal jobbe meg til synlighet.
Jeg tror ikke noen fargede
noen gang kan forstå helt når du sier i Lyset i oss alle
at som førstedame i åtte år, sa du:
"Jeg har vært årvåken og forsiktig, og dypt klar over at Barack og jeg,
og døtrene våre hadde nasjonens øyne på oss,
og at svarte folk i et historisk hvitt hus
- ikke hadde råd til å trå feil." - Ja.
Og det gjorde dere ikke.
Dere gjorde ikke det!
Ikke én gang!
Ikke én gang trådde dere feil!
Vel, det var den beige dressen.
Det var den beige dressen.
Men jeg skulle si... jeg vet.
Vet du hvor spesielt det er?
Ikke bare trådde de ikke feil,
men ingen i familien trådde feil.
Det var ingen familiemedlemmer på kanten.
Men la meg bare si det Marian Robinson alltid sier,
som holder oss ydmyke og fokuserte.
Vi representerer sannheten ved hvem vi alltid har vært, sant?
Det er mange av oss der ute som føles annerledes,
som beviser seg relevante og ikke gjør noen feilsteg.
Det er derfor, som faren min prøvde å si,
jeg må konstant minne meg selv på:
"Jeg kan ikke bevise meg ut av noen andre speil
om de velger å se meg på en annen måte.
Det kan jeg ikke fokusere på, deres gift kan ikke være min."
Og det er budskapet til alle her, spesielt de yngre
som begynner å kjenne på det uhyggelige ved annerledeshet,
begrensningene som folk prøver å sette i verdenen sin.
Vi må øve på å være snille med oss selv,
hilse på oss selv med glede
og styrke vårt eget lys og håndtere våre egne frykter,
for noen der ute vil aldri se oss.
Det vil aldri være nok,
og jeg håndterer det ved å bruke empati
og minne meg selv på at
om noen er så låst i sin egen smålighet,
strever de med at de tviler på seg selv, sant?
De strever med et nivå av å føle at de ikke er nok,
og jeg må kunne se det
og finne medfølelse for det,
og så fortsette å leve livet mitt så ekte,
så sårbart, så sannferdig jeg kan,
og ikke la det dra meg ned.
Vel, derfor tar du alltid den rette veien, det er grunnen.
Ja. Vi snakker om det straks.
- Der gjør du det igjen. - Der, ja, gjør det rette.
Ok. Hvordan føles det å nå være fri
fra granskningen og dømmingen
i noe så enkelt som
- hva du velger å ha på deg? - Ja.
For husker dere da Michelle og Barack og familien
dro til Grand Canyon og Michelle hadde på shorts?
De prøvde å gjøre det til den største skandalen.
Jeg tenkte her om dagen, da jeg så deg i Atlanta
i skinnbukser...
Jeg sa: "Mitch McConnell ville kalt inn til senatshøring."
Det stemmer.
Hvis han så deg i de svarte skinnbuksene...
...ville det blitt en spesiell økt for å diskutere...
"Hva prøver hun å si med de buksene?"
-"Hva prøver hun å si? -"Hva slags djevelskap planlegger hun?"
"En revolusjon."
Kan vi snakke om den utviklende stilen din, kule...
Hva skjer med all denne kule...
- Jeg tenker... - Hva skjer?
Oprah, jeg tror vi kan relatere til 50-tallet, 60-tallet.
Og når man har levd lenge nok
til å ikke bry seg om hva andre tenker, så...
...det er bare en utvikling, og det er å vokse opp
og bare innse at: "La meg bare leve livet mitt,
la meg omfavne den jeg er",
og det er greia med verktøy, og
det jeg prøver å si til unge folk som føler at:
"Jeg tenker ikke sånn. Jeg har ikke funnet ut av det."
Det første jeg sier i den boken til unge som leser den,
er å være tålmodig med deg selv.
Det tar et liv å finne stemmen din.
Det er en prosess, en utvikling.
Du vil ikke bli alt du skal bli
til du er på vår alder,
og du har levd litt og hatt noen nedturer, og du kan...
- Jeg elsker denne boken for yngre. - Ja.
- Jeg kjøpte 24 eksemplarer. - Herlig.
Ja.
Jeg betalte meg selv. Ba ikke om noe gratis.
- Jeg kjøpte 24... - Det gjorde du ikke.
Nei. Jeg kjøpte 24 eksemplarer.
Du burde doble det tallet.
For...
Ser dere? Oprah er aldri fornøyd.
Jeg sendte...
- Jeg sendte dem til jentene mine. - Ja.
Det jeg gjorde, var at jeg understreket hver del,
som side 68, side 157...
-"Dette er til deg!" -"Dette er til deg!"
Og så skrev jeg på begynnelsen: "Kjærlig hilsen fra Mama O og Michelle."
- Det er jeg glad for. - Ja.
- Du vet jeg elsker dem. - Ja.
Så jeg tenker at denne er et verdifullt verktøy...
Tilgjengelig der gode bøker selges.
Jeg synes det er et verdifullt verktøy, spesielt for unge,
- og en flott gave. - Ja.
Jeg håper det er begynnelsen på mange samtaler,
for denne boken er jeg som deler mine verktøy.
Dette har fungert og ikke fungert for meg, men vi har dem alle,
og vi må være sårbare med hverandre, sant?
Altså, tenk på alt vi ikke snakker om.
Ja. Ja, som den store O-en?
- Den store O-en? - Ja.
- Jeg lurer... - Yngre kvinner sier: "Hva er det?"
Hvordan er den store O-en? Hvordan går det med overgangsalderen?
Det går fint.
Jeg tror jeg klarer meg greit.
Jeg synes du ser bra bra ut!
Men det er intenst.
Det skjedde med meg rundt 52, 53,
og jeg trodde jeg skulle dø.
Virkelig, for jeg... Fikk du hetetokter?
Jeg kunne... jeg begynte med hormonterapi. Ja.
Ok. Jeg visste ikke om noe sånt.
Og det visste vi ikke,
- for studiene... - Folk snakker ikke om det.
Her er greia. Folk forsker ikke på oss som kvinner.
Hvorfor vet vi ikke alt om dette?
Så vil de si til oss hva vi skal gjøre med magene våre,
og dere...
Dette er det jeg sier til mennene i livet mitt.
"Du kjenner meg ikke, så du burde ikke kommentere meg.
Du burde ikke ha en mening om meg, hvordan håret mitt ser ut,
hva som skjer inni kroppen min, bare hold deg unna det."
- Hold deg unna det. - Jeg elsker det.
Ja, jeg tar også hormonterapi,
men jeg visste ikke om det i begynnelsen.
Så jeg hadde ikke hetetokter, bare...
Da jeg spurte moren min om det, var hun sånn: "Jeg husker ikke."
Moren min sier det samme.
-"Jeg husker ikke." -"Jeg husker ikke."
Det er sånn: "Mamma, du husker ingenting. Så liten nytte du er."
Så jeg hadde disse... jeg hadde aldri hetetokter,
- men jeg hadde voldsomt hjertebank. - Ja.
Jeg gikk fra lege til lege, og ingen sa:
"Å, vet du hva? Dette kan nok være..."
Det var fordi ingen tar seg tid til å fokusere på dette.
Jeg tror vår generasjon vil endre det...
- Stemmer. Absolutt. - ...for vi vil ikke at jentene våre
skal gå gjennom det. Så vi skal snakke om det.
Maya Angelou pleide å si til meg: "Kjære, femtiårene er alt
- du har ment å bli. -Å, ja.
Femtiårene er alt
- du har ment å bli." - Det er fantastisk!
Føler du det?
Dette er den beste tiden jeg føler meg selv tydeligst.
Og det er det... Det er her jeg føler meg visest, sant?
Og jeg tror at igjen, er det sånn: "Dette er sosiale medier."
Det er som om alle... Vi liker å lytte til yngre personer,
for vi tenker at det er en verdi i ungdommen.
Dere vet ingenting.
Hvis jeg vil høre om det å være mor,
vil jeg høre det fra noen som er ferdige, sant?
Jeg vil se hvordan din ble
før jeg avgjør om jeg tar dine råd.
Så jeg snakket med moren min om å være mor,
og jeg snakker ikke om
noen på Instagram eller noe.
Som nå oppdrar barn.
Men det er greia med kvinner og visdom.
Vi blir eldre, og samfunnet avskriver oss.
Menn blir eldre og blir distingverte, og de grå hårene deres er så sexy.
Vi skal se ut slik vi gjorde da vi var 20, sant?
Eller så feiler vi, sant?
Vi er det viseste vi har vært.
Det er så mye visdom i kvinner på vår alder og eldre.
Og alt jeg sier til yngre kvinner, er å gjøre kjøkkenbordet bredt.
Sørg for at det ikke bare er en haug med jevnaldrende.
Og jeg gjør det samme.
Jeg har yngre folk ved kjøkkenbordet mitt, men også eldre.
Det er så mye vi kan lære om bare det å være kvinne, være menneske.
Men vi må være åpne for at kvinner vet mye.
Og vi må være åpne for det.
Det tar oss så lang tid
å kunne se forbi alle suksessene våre og kreve seier.
Menn hevder at... de er 20. "Jeg er mannen,"
og det er sånn: "Du vet heller ingenting."
Men vi må ha oppdratt barn, vi må ha over 50 millioner suksesser,
og nå kan jeg se over og si:
"Jeg vet faktisk noe. Jeg hadde rett. Jeg er strategisk.
Jeg er god på dette."
Vi gir ikke oss selv slik honnør som kvinner før nå.
Sant, og du hjelper oss med det gjennom denne.
Men vi har alle det. Vi har det alle i oss, så...
Som forelder vet man ofte ikke
når lærepengene når gjennom.
- Sant. - Ikke sant?
Og så forteller du historien i Lyset i oss alle
om en tid der du og Barack dro for å besøke jentene.
- Ja. - Og de var i den nye leiligheten sin.
Det var et aha-øyeblikk med en bordbrikke.
- Fortell oss om det. -Å, ja.
De inviterte oss på cocktails før middag.
Dette er første gang vi ser...
De bodde sammen og var voksne,
og det var så kult å se.
De hadde møbler og prøvde å lage noen svake martinier til oss.
Du vet.
De hadde et charcuterie-brett,
selv om Malia klagde på prisen på ost.
Hun var sånn: "Jeg visste ikke at det var så dyrt."
Jeg var sånn: "Å, nå teller du penger, når det er din ost. Du..."
Hun ville komme snikende til vårt charcuterie-brett,
spise alt på det før gjestene kom.
Jeg var sånn: "Ha litt respekt for hvor mye charcuterie koster."
Så vi har drinkene våre,
og går til å sette drinkene på bordet, og vips!
Så smekker de ut noen bordbrikker.
Jeg var sånn: "Å, nå bryr dere dere om det billige, lille bordet deres."
"Jeg så ikke at dere smekket ut bordbrikker i Det hvite hus
på det 100 år gamle sidebordet",
sant?
Men det er godt å se at de lyttet.
Å se dem i bakgrunnen
oppdage støv, sant?
Malia har vært fascinert av det.
Det er sånn: "Du vet, jeg tørker støv, og så er det tilbake om noen dager."
- Jeg sier: "Ja." - Det er sånn det fungerer.
"Det er derfor du må fortsette å tørke støv", sant?
Jeg synes at drømmen du uttrykker for døtrene dine
var så gripende i Lyset i oss alle.
Det er på en måte et manifest for kvinnen av det 21. århundret.
Du sier: "Jeg vil ikke at de skal se ekteskap
som et slags trofé som skal jaktes på og vinnes."
Ja.
Kan du fortelle oss mer om hva drømmen din er for...
Ja. Jeg vil at jentene skal ta valg
basert på hvem de er, og ikke hvem samfunnet sier de skal være.
For vi definerer så smalt hva det betyr å være et lykkelig menneske.
Og det passer ingen, og jeg tror mye depresjon
og angst på begge sider, yngre og eldre menn og kvinner,
har å gjøre med at vi prøver å tilpasse livene våre
inn i disse smale definisjonene.
Man kan kun bli lykkelig om man finner sitt livs kjærlighet
og gifter seg, sant?
Noen er ikke skapt for ekteskap.
Kan hende noen aldri finner en partner som de elsker,
men det finnes lykke på den andre siden.
Jeg vet du har opplevd dette.
Hvor mange har kommet og spurt:
-"Skal du få barn?" - Ja.
Det er som at du har et populært TV-show,
du er en fantasillionær, og det er nesten som...
folk fortsatt er sånn:
"Å, men du er ikke en mor. Jeg føler med deg."
- Ja. -"Nei, Oprah er lykkelig."
- Veldig. - Jeg har sett henne.
-"Hun er veldig lykkelig." Sant? - Jeg klarer meg fint.
Ja.
Men jeg vil at jentene mine og alle unge jenter
skal ha muligheten til å ta seg tid til å utforske
hvem de er, og bestemme hvem de vil være.
Jeg tror dette stemmer for menn også. Unge gutter.
Det er en så smal definisjon av hva det vil si å være mann. Sant?
Hva om du ikke vil lede et selskap? Hva om du ikke er en naturlig leder?
Hva om du elsker å jobbe med hendene?
Hva om du vil være hjemme og være en hjemmeværende far?
Se for deg alle administrerende direktører...
Derfor tenker jeg at mange menn er ulykkelige og sinte,
og de prøver å få makt fordi de ikke lever sitt sanne liv.
- Enig. - De lever en versjon
av hva de mener en mann bør være.
- Av hva samfunnet sier man skal være. Ja. - Nettopp.
Så jeg vil at vi som foreldre skal la barna våre vise oss hvem de er
før vi begynner å legge disse
- målene våre på dem... - Ja.
...slik at de kan finne lykken.
Jeg elsker hvordan du avslutter den delen
der du forteller om Malia og Sasha.
Du avsluttet hele delen med å si:
-"Jeg håper de finner hjem. - Ja.
Jeg håper de finner hjem."
Hver gang det er en diskusjon om politikk,
og hvem som bør bli president, dukker navnet ditt opp.
Så hvorfor tar du det opp?
Hvorfor tar du det opp nå, Oprah? Hva prøver du å gjøre?
På grunn av dette. Jeg vil at du... Jeg var på en søndagsbrunsj,
og noen folk snakket om det, og de sa sånn:
"Vel, kanskje hun ville vurdert det.
Tror du hun vil vurdere det?" Jeg sier: "Garantert ikke."
Så kan du fortelle folket hvorfor du aldri vil vurdere det?
Å stille som presidentkandidat.
For det første har jeg aldri uttrykt
noen interesse for politikk.
Noen gang. Altså, jeg gikk med på å støtte mannen min.
Han ville gjøre det, og han var veldig god på det.
Men jeg har aldri på noe tidspunkt sagt:
"Jeg tror jeg vil stille."
Noen gang. Så jeg bare lurer,
har det jeg ønsker noe å gjøre med noe?
- Det er fint. - Har den jeg velger å være
noe med det å gjøre?
Politikk er vanskelig, og det er...
Og folkene som går inn i det...
Akkurat som ekteskap, som barn, du må ønske det!
Det må være i sjelen din, for det er så viktig.
Det er ikke i sjelen min.
Tjeneste er i sjelen min,
å hjelpe folk er i sjelen min, jobbe med barn, det er min...
Jeg vier mitt liv til å prøve å få barn til å føle seg sett
og finne lyset deres.
Det vil jeg gjøre.
- Jeg må ikke være president for det. - Sant.
Jeg tror faktisk jeg er mer effektiv utenfor politikken,
for politikken har dessverre blitt så delt.
Øyeblikket du verver deg til et parti,
har du blitt fiende av den andre delen av landet, sant?
Kanskje folk som ikke er enige med meg politisk
fortsatt kan få noen verktøy som kan hjelpe dem, sant?
Kanskje jeg kan hjelpe et republikansk barn, sant?
For kanskje de vil høre på meg. Jeg tror dessverre at politikk begrenser oss.
Vi må jobbe oss ut av det.
Vi må samle oss
med tanke på hvordan vi ser hverandre på tvers av partigrenser,
for vi er fortsatt ett land.
Vi må heie på hverandre hele tiden.
Vi har ikke råd til å være delt.
Men det vil ikke være meg.
Jeg vil ikke være den som gjennomfører det politisk.
Og jeg tror ikke du kunne hatt på de svarte skinnbuksene heller.
Sannelig ikke! Så der. Det var det.
Før jeg leste Lyset i oss alle
følte jeg, og jeg vet så mange av dere også følte dette,
for vi har alle disse samtalene om hvor ille ting er,
- når vi er med vennene våre. - Ja.
Og jeg tror mange av oss følte at du følte det før du skrev det,
at det er så mange enorme problemer,
det er så mange ting som må overvinnes,
og det føles som at det er en konspirasjon av galskap som foregår.
Så hvordan kommer vi tilbake til tillit?
Ja.
Ved å stole på regjeringen, stole på hverandre...
- Ja. - ...på en måte
som ikke gjør at vi føler oss numne og slitne hele tiden.
Ja. Jeg tror ikke vi kan undervurdere
hva karantenen gjorde for å forverre det,
for vi var fysisk isolerte fra hverandre.
Og det føltes godt for noen.
Det er sånn: "Jeg er så lei av folk", sant?
Men jeg tror vi trenger å være sammen.
Vi gjør det.
Jeg tror at når vi samles
og blander samværet vårt,
så føles det bedre.
Det føles bedre...
Føles det ikke bedre å bare være her?
- Dere føler dere bedre? Tirsdag kveld? - Og vi har ikke kunnet gjøre det.
Jeg sier alltid at det er vanskeligere å hate på kloss hold.
Og vi har vært isolerte fra hverandre.
Vi hører nå om hverandre på nyhetene eller på sosiale medier.
Og opplevelsen min med dette landet
er at det er en forvrengning av sannheten om hvem vi er.
Jeg har reist rundt i hele dette landet,
i samfunn av alle forskjellige typer,
sosiøkonomiske bakgrunner og politiske tilknytninger,
og folk har...
generelt vært snille med meg,
med familien min, når de først ble kjent med oss.
De er kanskje ikke enige, men vi er ikke de vi ser på TV,
og jeg vil bare at vi husker det.
At vi aldri bør frykte hverandre.
Det er ytterpunktene av folk, som strever dypt,
men majoriteten av folket er som Toot og Gramps, mor og far.
De er hardtarbeidende, ærlige og redelige folk
som ikke er selvgode,
som er takknemlige, stolte amerikanere,
som vil arbeide hardt, som forteller sannheten.
Det er det landet vårt er, og...
Men vi må ha ledere...
...som reflekterer det.
Sant?
Det er farlig når lederskapet sier noe annet.
Jeg elsker begynnelsen på boken.
Du har dette diktet av Alberto Ríos som sier:
"Hvis noen i slekstreet ditt var i trøbbel,
var hundrevis ikke det.
Det onde vinner ikke.
Ikke til slutt.
Uansett hvor høyt de roper.
Vi ville simpelthen ikke vært her hvis det var slik."
Det er enkel sannhet.
Så det bringer oss til frasen som går sammen med navnet ditt:
"Når de går lavt, går vi høyt.
Går vi høyt."
Og du sier at å gå høyt
vanligvis innebærer å ta en pause
før man reagerer på noe. Korrekt?
- Absolutt. - Ok.
Så hva har skjedd nylig i livet ditt eller i landet ditt
der du måtte ta ett steg tilbake og si: "La meg pause og prøve å gå høyt"?
Det er mange ting i verden som gjør meg sint.
- Vent. Kan jeg spørre om dette? - Ja.
Går du høyt umiddelbart?
- Nei, nei. - Ok.
Det var det kjøkkenbordet var for, husker du?
Jeg setter meg ved kjøkkenbordet, så har vi en "gå lavt-økt."
Sant?
Vi bare går lavt. Alle reiser seg fra gulvet.
- Ok. - Jeg pleide å gjøre det samme med staben
i Det hvite hus der jeg før jeg holdt en tale
eller hadde et intervju,
gjorde narr av alle spørsmålene,
for de visste at jeg måtte få ut det lave.
- Så jeg ville... - Føler vi oss ikke bedre ved å vite det?
Jo. Jeg vil bare spille ut det jeg vil kalle
"avsluttende presidentutsagn" som jeg kunne komme med.
Jeg var sånn: "Vet dere hva?
Vi kan bare dra hjem hvis jeg sier "burr", sant?"
Og teamet mitt ville se og si:
"Ja, ikke gjør det." Sant?
Men noen ganger...
så å gå høyt betyr ikke at du ikke føler raseriet, sant?
Det betyr ikke at du ikke skal føle.
Det betyr ikke at du er selvtilfreds
med urettferdighet og ulikhet.
Det betyr ikke at du ikke gjør arbeidet.
Det er bare valget av tilnærming.
Og å gå høyt er et valg.
Det er et valg som jeg tenker er mest modent.
Det er et langsiktig valg.
Og det er ikke du som bare følger magefølelsen
rundt hva du føler i det...
i det øyeblikket, det er selvopptatthet.
Og når du er en leder med en plattform,
har vi ikke råd til å nyte det innerst stygge, sant?
Vi har et ansvar om å gå høyt, for vi lever...
Vi har levd gjennom lederskap som går lavt,
og ingen føler seg bra i det.
Det fører ikke til løsninger. Det fungerer bare ikke.
Så jeg svarer, i boken, ved å besvare spørsmålet
som alle har spurt meg:
"Går du fortsatt høyt, Michelle? Nå? Virkelig?"
Og svaret mitt er: "Ja, absolutt.
Vi går alltid høyt. Vi går høyt,
men vi gjør arbeidet."
Og det er det jeg vil at unge folk skal vite,
at lyset vi alle har i oss,
vi må lære å bygge det opp i oss selv først.
Vi kan ikke se til andre for å bygge det opp i oss,
for noen ganger har de det ikke i seg.
Og når vi bygger det opp, må vi beskytte det, sant?
Beskytte det med et godt kjøkkenbord, holde folk inne,
men også la folk gå når de ikke er bra for deg.
- Når de går tomme for oksygen. - Når de går tomme for oksygen.
Du må beskytte deg selv fra giften som er der ute.
Du må komme deg ut av andre speil, sant?
Og når du har støttet deg selv og har orden på det,
så er det vårt ansvar å dele det lyset.
Det er gå høyt-delen.
Så slik du tenker på samhandling,
snakke, tekste, bruke sosiale medier,
tenk også slik på lyset i deg.
Led med det lyset,
for lys avler lys, håp avler håp.
Å gå høyt avler mer av det.
Derfor gjør vi det.
Takk for at du minte oss på Lyset i oss alle. Michelle Obama!
- Takk, Oprah Winfrey! - YouTube Theater!
- Takk, LA! Vær gode! - Takk, LA!
TAKK, LOS ANGELES!
Ha en fin kveld, alle sammen!
Tekst: Jonas Nielsen