Downloaded from YTS.MX
‎LOS ANGELES ‎DECEMBRIE 2022
‎- Salut, ce mai faceți? ‎- Cum ați ajuns aici?
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎- Am luat un Uber. ‎- Cu Uberul, dragă.
‎Și a fost foarte amabil.
‎Zicea că eram amuzante, ‎fiindcă noi chiar suntem.
‎- Cum te simți? ‎- Mă simt bine.
‎Sunt nerăbdătoare să văd ‎cum e al doilea show, cât de diferit este.
‎Știu. Scuze că n-am ajuns ‎la celălalt.
‎Erai la școală, nu-i nimic. ‎Deci ești liberă?
‎Da, sunt liberă.
‎Coada de cal pare că e ‎cea mai recentă schimbare.
‎- Ți-ai făcut coadă de cal? ‎- Ți-ai făcut, știu.
‎- Codițe ca la Kimmel, de dimineață? ‎- Ai văzut?
‎- E drăguț. ‎- Da?
‎- Da. ‎- Mersi! Mă bucur că sunteți de acord.
‎- Suntem. ‎- Da, aprobăm.
‎- Mi-a fost dor de voi. ‎- Și nouă de tine.
‎Dar avem două săptămâni întregi ‎să fim împreună.
‎Vezi? Nu cer mai mult.
‎- Voiam să spun... ‎- Asta spuneam.
‎Doar fiindcă ne-ai chemat separat,
‎ne-am zis: „Oare de ce ne cheamă? ‎Nu avem prea multe dineuri
‎ca să nu mai avem ce ne spune.”
‎Trei ore și jumătate în mașină.
‎Aș putea lua avionul până la Chicago.
‎Într-adevăr, vă puteți întoarce ‎la Chicago după-amiază.
‎Mă puteam întoarce la Chicago. ‎De necrezut!
‎- Așa că vom... ‎- Hei, salut!
‎- Bine ai venit! ‎- Ea e Rita.
‎- Ea va fi directorul nostru de scenă... ‎- Bună, Rita!
‎- ...ne duce peste tot. ‎- Director de scenă!
‎- E ultimul show, fetelor. ‎- Știu.
‎- E bine. Le vrei pe acestea aici? ‎- Bine.
‎Bună treabă.
‎Sunteți gata s-o vedeți pe Michelle Obama? ‎Să vă aud!
‎Haideți! Începem!
‎Ultima seară!
‎- Ultima seară, o vom face bine. ‎- În Los Angeles.
‎- Va fi chiar strălucitor. ‎- În ultima seară.
‎Doi, trei!
‎Și vin cu povestea mea!
‎POVESTEA MEA
‎Acum patru ani când mi-am publicat ‎memoriile în‎ Povestea mea,
‎am călătorit în toată țara ‎și în jurul lumii,
‎întâlnind atât de multe persoane minunate, ‎inclusiv pe câțiva dintre voi.
‎Turneul a fost una dintre experiențele ‎cele mai bune din viața mea.
‎Apoi, aproape într-o clipă, ‎totul s-a schimbat.
‎TOATE EVENIMENTELE S-AU AMÂNAT
‎Lumea a intrat în carantină și s-a izolat.
‎Am fost despărțiți unii de alții.
‎În același timp, făceam față ‎altor mari probleme personale.
‎O recunoaștere rasială ‎ce de mult era necesară în America.
‎Toate acestea ne-au lăsat ‎zdruncinați și înfuriați,
‎descurajați și nevăzuți
‎și probabil mai mult decât orice, singuri.
‎Cum am ajuns așa?
‎Cum ne-am schimbat?
‎Și, cel mai important, ‎cum să ne recâștigăm stabilitatea?
‎Acestea erau întrebările ‎pe care mi le puneam
‎în noua mea carte și podcast.
‎Precis că mulți dintre voi ‎vi le puneați.
‎De asta suntem aici, astă seară, ‎împreună, din nou.
‎Deoarece, chiar dacă lumea ‎pare atât de sumbră,
‎noi toți dorim să protejăm, ‎să aprindem și să dăm lumina din noi.
‎LUMINA DIN NOI
‎Credeți-mă, nu am toate răspunsurile.
‎Departe de mine asta. ‎Dar am povestea mea.
‎Și voi o aveți.
‎Ca să ne fie mai ușor ‎să ne împletim poveștile,
‎sunt încântată să o am pe prietena mea ‎aici, să ne lumineze calea.
‎Să o întâmpinăm cu căldură pe unica
‎Oprah Winfrey!
‎Bună seara, LA!
‎Bună seara!
‎Bună seara, LA!
‎Bună seara, LA, celor de sus!
‎Bună seara, LA, celor de aici!
‎Mă bucur mult să te văd, LA!
‎Doamne sfinte!
‎Nu e minunat că sunteți aici
‎într-o seară de marți?
‎Ultima seară ‎din turneul ‎Lumina din noi!
‎Iată-vă!
‎Știu că toți care ați fost, ‎la un moment dat în viața voastră,
‎la un eveniment la care gazda
‎stă în fața voastră și spune:
‎„Avem un oaspete astă-seară ‎care n-are nevoie de prezentare”
‎și apoi îi trebuie 20 de minute
‎să vă spună tot ce a făcut ‎persoana respectivă de când s-a născut.
‎Eu n-am să fac așa.
‎Eu n-am să fac așa,
‎fiindcă știu că voi știți deja ‎cine este aici.
‎Știu, fiindcă ați mers pe autostrăzile ‎101 și 405 și 5...
‎și 10...
‎Eu am venit pe 101, ‎mi-au trebuit vreo trei ore și jumătate.
‎Sunt aici din același motiv ca voi.
‎Să capăt un pic din lumina ‎pe care o are ea!
‎Așadar, femeia care într-adevăr ‎n-are nevoie de prezentare,
‎Prima noastră Doamnă pentru totdeauna,
‎Michelle Obama!
‎Oprah Winfrey!
‎- Uitați-vă la asta! ‎- Iată LA!
‎Teatrul YouTube!
‎Ultima seară!
‎Doamne!
‎LA!
‎Așa trebuie să ne încheiem turneul.
‎- Asta este... ‎- Cred că asta este.
‎Trebuie să spun ‎că este marți seara...
‎- Este marți seara! ‎- Nu este nici măcar...
‎Nu este nici măcar mijlocul săptămânii ‎și lumea a venit
‎- ...să te vadă. ‎- Doamne!
‎Ei bine...
‎Cred că a fost un mare bonus
‎că o avem aici și pe dra Oprah Winfrey.
‎Trebuie să spun asta, ‎oricare alt moderator
‎ar fi fost bucuros ‎să nu te urmărească.
‎- Deci... ‎- Ei bine...
‎Este interesant fiindcă...
‎Te-am urmărit pe Instagram
‎și oamenii îmi trimiteau mesaje
‎spunând: „Să-l fi văzut pe Conan, ‎ce-a făcut Tracee Ellis Ross,
‎ce a făcut Gayle. L-ai văzut pe Tyler? ‎Ai văzut-o pe Ellen?”
‎Iar eu mă gândeam: „Doamne sfinte...”
‎Aveai mintea plină de teamă?
‎- Aveam mintea temătoare! ‎- Vezi? Chiar și Oprah Winfrey are
‎- ...mintea temătoare. ‎- Da!
‎- Știi? ‎- De fapt...
‎Știi ce s-a întâmplat? Mi-am zis:
‎„Bine, mă întorc ‎la trusa cu instrumente...”
‎Exact. Știi cum să faci asta.
‎„Știu cum să iau un interviu!”
‎- Nu mă tem de oameni. ‎- Chiar așa!
‎- Așa că iată-ne aici. ‎- Da, îți mulțumesc că suntem aici,
‎- ...dragă prietenă. ‎- Mulțumesc. Te iubesc foarte mult.
‎- Și eu te iubesc. ‎- Te apreciez foarte mult.
‎- Și eu pe tine. ‎- Și ce reprezinți tu.
‎Asta e ultima seară, dragilor, ‎dintr-un turneu în șase orașe,
‎care s-a făcut după carantină.
‎- Da. ‎- Ai ieșit pe partea cealaltă
‎și ne-ai adus ‎Lumina din noi, ‎promovând ‎Lumina din noi.
‎Dar, înainte de asta,
‎aș vrea să știu unde ai fost ‎și ce s-a întâmplat
‎când ți-ai dat seama prima dată ‎că era ceva grav
‎- ...și că nu ajungem nicăieri? ‎- Da.
‎Știi, destul de interesant, ‎eram pe drum.
‎Turneul tocmai se sfârșise, ‎ne luasem liber și eu eram pe drum,
‎țineam câteva conferințe.
‎Și eram în Las Vegas, ‎fiindcă aveam câteva angajamente
‎de sărbătorire cu echipa mea,
‎ca să le mulțumesc pentru munca ‎depusă în timpul turneului.
‎- Deci, este martie 2020. ‎- Este martie 2020
‎și încă se discuta despre COVID,
‎dar e un fel de du-te vino: „Ce-i asta?” ‎Deci, eram în Las Vegas
‎și atunci era un val mic de anulări.
‎Își amintești de efectul în lanț? ‎Lumea nu știa ce să facă.
‎- Corect. ‎- Firmele luau decizii
‎pe loc și noi ‎rămăseserăm blocați în Vegas,
‎privind cum lumea se închidea încet. ‎Așa am simțit atunci.
‎Evenimentele începeau să fie anulate. ‎Și eram în Vegas.
‎Încet cazinourile au început ‎să se golească.
‎Străzile din Las Vegas ‎au început să se golească.
‎Parcă eram într-un oraș fantomă.
‎- Credeai că trebuia să ajungi acasă? ‎- Da!
‎Voiam să fim responsabili și așteptam ‎să fie anulat și ultimul eveniment.
‎- Corect. ‎- Și, în final, l-au anulat,
‎ne-am întors la avion, ne-am dus acasă.
‎Ne dădea fiori să fim pe drum,
‎când lumea se închidea încet.
‎- Nu eram prea siguri. ‎- Nu eram siguri de nimic.
‎- Toți foloseam dezinfectant de mâini. ‎- Așa este.
‎- Spălam toate legumele. ‎- Da.
‎- Spălam legumele, da. ‎- Cu săpun, da.
‎A fost faza aceea, da.
‎Apoi m-am îngrijorat pentru fete ‎fiindcă ele erau în...
‎erau încă la școală și mă gândeam: ‎„Copilele mele sunt acolo cu COVID!”
‎Și speram ca universitățile ‎să fie responsabile.
‎În final s-a decis ca ele să vină acasă,
‎dar atunci mă gândeam: ‎„Doamne, ele vin în casa mea?”
‎Și mă gândeam: „Trec prin aeroporturi ‎și stau în avioane,”
‎așa că eu și Barack ‎le-am atenționat să poarte mască.
‎Și, când au ajuns acasă,
‎le-am pus să stea în garaj
‎și să-și despacheteze toate lucrurile.
‎Urma să le fac să stea acolo.
‎Le-am spus să-și dezbrace hainele de drum.
‎Nu știam ce se petrecea.
‎Soțul meu era de părere ‎că eram cam irațională,
‎dar eu ziceam: „Încercăm să...” ‎Eu... noi nu am știut!
‎Asta nu-i irațional, dragă. ‎Stedman a stat 14 zile în casa de oaspeți.
‎Îmi amintesc asta.
‎Asta a fost în timpul ‎perioadei de 14 zile.
‎Vedeți acum, Malia și Sasha, ‎eu măcar v-am lăsat în casă.
‎Dar ne pregăteam să creăm ‎o comunitate fără COVID
‎și, cum ele călătoriseră, ‎noi stăteam cu sufletul la gură,
‎asigurându-ne că n-au adus virusul acasă.
‎Nu știam cât trebuie să așteptăm, ‎care era perioada de incubație.
‎Vă era teamă să nu faceți COVID, ‎în primul an, înainte ca vaccinurile
‎- ...să fie disponibile? ‎- E interesant.
‎Cred că ne-a ajutat ‎că locuiam cu un fost președinte...
‎- Cred că prinde bine. ‎- ...care...
‎Nu orice președinte, ci unul ‎care citește și crede în știință.
‎Care condusese...
‎țara prin mai multe pandemii.
‎Vă amintiți de Ebola?
‎Cred că un caz a fost raportat în SUA.
‎Acela a fost soțul meu.
‎Ne-a făcut să ne revenim ‎de pe marginea crizei financiare,
‎toată lumea a uitat cum... ‎în ce stare proastă eram.
‎Locuiam cu un tip informat.
‎Știa destul ‎cât să înțeleagă despre ce era vorba.
‎Era de speriat, dar noi aveam informația.
‎- Ce era de speriat... ‎- Deci, erați puțin speriați.
‎Eram puțin speriați. ‎Ce era de speriat...
‎Așa cum spuneai în carte, ‎erați speriați puțin.
‎- Eu eram de-a dreptul speriată. ‎- Dar, ce m-a speriat pe mine, Oprah,
‎a fost să văd confuzia...
‎- Da. ‎- ...din lume.
‎Mesajele mixte, nepotrivirea,
‎lipsa de organizare, lipsa unui plan,
‎să vezi oamenii că nu iau asta în serios.
‎Oamenii tratau pandemia ‎ca pe o vacanță prelungită.
‎Lumea se contrazicea ‎dacă să poarte mască,
‎vedeam copiii că făceau petreceri ‎pe plaja din Florida.
‎- Îți amintești? Da. ‎- A fost de speriat,
‎fiindcă mă gândeam ‎că acei copii urmau să plece acasă
‎la bunici sau la cineva ‎cu boli autoimune
‎și că urma să fie catastrofal.
‎Acela a fost lucrul care m-a speriat. ‎Să văd dezinformarea.
‎Asta era de speriat.
‎Să văd lumea că atacă ‎oamenii de știință și experții.
‎Aceea a fost partea înspăimântătoare ‎pentru mine.
‎Să văd lumea că nu abordează asta bine.
‎Ascultă, eu am mâncat tot timpul ‎în pandemie.
‎- Aveam marțea cu taco... ‎- Și noi aveam marțea taco!
‎- Adoram zilele de marți cu taco. ‎- Adoram zilele de marți cu taco,
‎- ...dar marțea venea tot mai repede. ‎- Așa este, știi?
‎- „Iar e marți?” ‎- Vi s-a întâmplat acasă?
‎- Să spuneți: „Iar e marți?” ‎- Iar?
‎Doamne! Așa că luam taco ‎din două în două marți,
‎fiindcă se întâmpla totul foarte repede, ‎zilele treceau și îmi ziceam:
‎„Oare am făcut ceva? ‎Am realizat ceva?”
‎Și apoi, apari tu, pe de altă parte, ‎care ai scris o carte.
‎Ai scris o carte.
‎Deci, nu erai așa la început, corect?
‎Nu ți-ai zis: „Acum voi aborda ‎toate problemele personale
‎pe care le-am avut, Barack,
‎și voi lua acea energie
‎și o voi lăsa să fie călăuzitoare ‎pentru luminile
‎pe care noi toți le avem în noi.”
‎- Nu s-a întâmplat așa. ‎- Nu s-a întâmplat așa. Da.
‎Cartea a apărut, ‎așa cum voi, oamenii ați cerut
‎sfaturi tot timpul. Știi?
‎Mereu eram întrebată ‎cum am făcut asta?
‎„Cum ai ajuns aici? ‎Cum ți-ai depășit frica?
‎Cum ți-ai găsit vocea? ‎Cum te-ai simțit văzută
‎când ai fost crescută ‎ca să nu te vezi pe tine în lume?”
‎Oricum, eu deja mă chinuiam ‎cu aceste întrebări, gândindu-mă
‎că atunci când voi avea ocazia ‎să vorbesc copiilor,
‎ceea ce fac ocazional, ‎vorbesc mult timp cu copiii,
‎să răspund acestor întrebări,
‎dar mă pot conecta la puțini copii ‎și mă gândeam:
‎„Ei caută îndrumare, ei caută o voce.”
‎Așa că am început să dau o formă cărții ‎chiar înainte de pandemie,
‎dar mi-am dat seama ‎și că alunecam spre depresie,
‎cu o buclă în minte,
‎cu mintea mea temătoare ‎ce supraveghea lumea
‎și aveam nevoie eu însămi ‎să găsesc speranță.
‎Simțeam că îmi pierd câte puțin ‎din propria lumină.
‎Și a trebuit să caut ‎în trusa mea de instrumente
‎să găsesc moduri de exprimare, ‎ca să răspund la acele întrebări
‎și să continui să fiu de folos,
‎deoarece când ajungi ‎atât de jos emoțional,
‎e greu să îți găsești lumina.
‎E greu să crezi ‎că contează s-o împărtășești.
‎Tu privești lumea ‎la fel cum o privim și noi?
‎Din acel spațiu de teamă? ‎Fiindcă s-au întâmplat atât de multe
‎- ...și am văzut atâtea minciuni... ‎- Da.
‎- ...care au fost negate... ‎- Da.
‎...de oameni ‎pe care i-am crezut rezonabili
‎și cred că mulți dintre noi am crezut:
‎„Nu contează. Știi, Charlottesville,
‎cu oameni foarte buni ‎de ambele părți.” Nimic nu se va schimba.
‎- Apoi vedeam frica transformată în armă. ‎- Da.
‎Și când vezi frica transformată în armă,
‎- ...de fostul președinte, nu de soțul tău... ‎- Da.
‎Asta te-a înspăimântat sau te-a înfuriat?
‎Ambele.
‎M-a speriat, m-a înfuriat, ‎a fost dezamăgitor.
‎A fost dezamăgitor fiindcă, ‎după ce am încercat cu greu
‎să stabilim standarde înalte, ‎să facem totul bine,
‎să conducem cu speranță, să promovăm ‎bunătatea, compasiunea și empatia,
‎că...
‎lumea alege fie afirmativ
‎au ales așa, ‎fie s-au complăcut și n-au votat.
‎Ce a durut și mai tare a fost ‎faptul că cei care n-au votat
‎erau în mare parte ‎cei care votaseră pentru noi.
‎Deci, într-un fel, ‎m-am simțit un pic abandonată.
‎Te gândești: ‎„Oare chiar a contat ce-am făcut?”
‎Asta este partea sumbră a acelor vremuri.
‎Dar... nu, eu... și...
‎Asta a fost atunci.
‎Și spun asta fiindcă toți ‎trecem prin aceste momente.
‎Nu putem fi lumini călăuzitoare ‎de speranță, tot timpul.
‎Iar eu sunt mai cinică decât soțul meu,
‎care are o lumină ‎ce mereu aduce speranță.
‎Și sunt foarte norocoasă ‎să locuiesc în casă cu el,
‎fiindcă el mă menține ‎concentrată pe adevăr.
‎Dar, da, transformarea fricii în armă ‎este un lucru periculos.
‎Te uiți la oricare atrocitate ‎care s-a petrecut
‎în istoria umanității...
‎sclavia, holocaustul, războaiele,
‎misoginia, crimă din ură sau homofobie,
‎toate sunt bazate pe frică, ‎lăcomie și lupta pentru putere.
‎Deci, este un lucru periculos.
‎Este un lucru periculos să privești
‎să vezi cum viața ‎este influențată de frică.
‎Ea determină cine obține educație,
‎cui i se face dreptate.
‎Adeseori, este diferența ‎dintre o palmă peste mână
‎și un genunchi pe gât.
‎Deci, trebuie să fie ceva ‎la care să luăm aminte
‎și să învățăm ‎cum să o decodificăm noi înșine,
‎încât liderii să nu poată folosi frica ‎împotriva noastră, să ne învrăjbească.
‎Este o propunere periculoasă.
‎Mai este, Oprah, ca atunci când ‎cineva are o platformă imensă
‎și o are de foarte multă vreme
‎și cât de ușor ar fi dacă ai alege
‎să-ți folosești platforma ‎în lumină negativă.
‎Dar de ce n-o faci?
‎De ce, după toți acești ani ‎de show-uri TV,
‎ai fi putut să stârnești lumea ‎împotriva multor lucruri,
‎dar ai ales să n-o faci. ‎Ce-a fost asta, poți să-mi spui?
‎Da, și când vezi alte persoane ‎că o folosesc
‎pentru un astfel de dezavantaj,
‎e deprimant. Cred că mulți ‎au fost deprimați și amorțiți de asta.
‎Spui că atunci când ai comandat online ‎andrelele de tricotat,
‎- ...că ajunseseși să fii foarte deprimată. ‎- Da.
‎Nu știu cum tricotatul te-a scos din asta.
‎- Dar e în regulă. ‎- Știu.
‎Tricotatul este o metaforă,
‎dar am învățat să tricotez.
‎Nu ți-am tricotat ceva?
‎- Am tricotat... era pentru Gayle. ‎- Nu, ai... era pentru Gayle.
‎Nepotul lui Gayle.
‎- Ai tricotat un minunat, frumos... ‎- Da... știi, eu...
‎Am făcut o flanelă!
‎- Am făcut o flanelă! ‎- Flanelă.
‎- Tu ai făcut flanela aceea! ‎- Uite ce bebeluș drăgălaș.
‎Da, Luca.
‎Ce am obținut cu tricotatul
‎a fost o stare mai meditativă,
‎mi-a servit ca să-mi liniștesc mintea
‎într-un fel de care aveam nevoie, ‎în acel fel.
‎În felul în care o face credința.
‎Îți deconectează creierul.
‎Încercăm să ne gândim cum ieșim din multe
‎și mintea noastră... ‎nu avem mult control asupra ei.
‎De asta o lași în plata Domnului.
‎O lași s-o rezolve ‎cineva mai mare, mai în măsură.
‎Dar ce am învățat din asta, ‎ce am descoperit, este că atunci
‎când suntem în vremuri ca acestea, ‎când problemele sunt așa mari
‎și insurmontabile,
‎trebuie să ne concentrăm ‎pe ceea ce putem controla.
‎Asta putem face noi toți, ‎să tricotăm în poală.
‎Și ghici ce? Este suficient.
‎Trăim într-o lume ‎în care mai mare este întotdeauna mai bun,
‎în care suntem mereu ocupați.
‎Încercăm să facem totul într-un mare fel.
‎Copiii noștri sunt supuși la asta.
‎Când primesc scrisori ‎de la tineri de 15 ani, care zic:
‎„Trebuie să salvez lumea. ‎Voi face ordine în cartier.”
‎Tot ce pot spune e că n-ai încă puterea ‎sau pârghiile să faci asta.
‎Te concentrezi pe tricotatul tău
‎și dacă ai 12 sau 15 ani, ‎tricotatul tău sunt temele,
‎este terminarea școlii.
‎Și motivul... lecția ‎care a reieșit pentru mine este
‎ca să începi cu lucrul mărunt, ‎pe care îl poți controla.
‎- Asta așa este. ‎- Controlează ce poți.
‎Așa este.
‎Tema unică
‎ce se desprinde ‎din paginile ‎Luminii din noi,‎ pentru mine
‎este că tu ai fost crescută bine.
‎- Am fost norocoasă. ‎- Ai fost crescută bine.
‎- Am fost binecuvântată. ‎- Doamne, ai avut niște părinți
‎- ...puternici, minunați, stelari. ‎- Da.
‎Da, care te-au iubit ‎și au avut o minte deschisă.
‎Și cred că e cu adevărat minunat
‎că ai dedicat un capitol întreg ‎„S-o cunoaștem pe mama,”
‎și câtorva citate ale ei ‎pentru educarea copiilor,
‎dintre care favoritul mea e: ‎„Educă-ți copilul pe care-l ai.”
‎- Da, așa e. ‎- E minunat.
‎Dar am rămas cu sentimentul
‎că toți ne-am fi dorit ‎să-ți cunoaștem tatăl.
‎Da.
‎Mi-aș fi dorit ca toți să-l fi cunoscut
‎fiindcă cred că mesajul ‎pe care ți l-a dat de mică:
‎„Nimeni nu te poate face ‎să te simți rău în pielea ta
‎- ...dacă tu ai o părere bună despre tine.” ‎- Așa este.
‎- Este firul roșu al cărții. ‎- Da.
‎Da.
‎Și, până la urma urmelor,
‎nu putem controla ce cred, ‎spun sau fac ceilalți.
‎Pur și simplu nu putem.
‎Lumina noastră ‎nu poate depinde de altcineva.
‎Fiindcă se poate ca alții ‎să nu aibă de unde să o dea.
‎Tata a fost o lecție vie pentru mine,
‎pentru că el era negrul ‎din clasa muncitoare,
‎probabil sărac, ‎deși noi n-am simțit că eram săraci,
‎care avea scleroză în plăci
‎și care s-a luptat toată viața ‎cu dizabilitatea.
‎Am văzut cum corpul lui se deteriora
‎și am făcut introducerea cu povestea ‎despre bastonul lui, unealtă importantă.
‎În loc să renunțe la viață,
‎ar fi putut să lase totul deoparte ‎și să ia pensie de handicap
‎și să nu mai lucreze nicio zi.
‎În loc de asta, el a ales ‎orice unealtă îi era necesară.
‎La început, a fost bastonul, ‎apoi, când nu l-a mai ajutat,
‎l-a înlocuit cu două cârje.
‎Când nici ele n-au mai ajutat, ‎mai târziu în viață,
‎a avut nevoie de mai mult ajutor.
‎Le-a înlocuit cu un cadru.
‎Apoi a avut nevoie ‎de un cărucior motorizat.
‎Pe parcursul vieții noastre. ‎Dar nu s-a oprit niciodată.
‎N-a dat niciodată vina pe cineva,
‎n-a lăsat ca dezamăgirea ‎pe care trebuie s-o fi simțit
‎să-l consume niciodată.
‎Nu l-a făcut să fie rău.
‎Poate că a avut căderi,
‎nu știu dacă a căzut ‎când mergea la serviciu,
‎dar cădea acasă, ‎își prindea piciorul în covor.
‎Și să-ți vezi tatăl căzând la pământ,
‎îi expune toate vulnerabilitățile.
‎A fost înfricoșător,
‎dar tata se străduia să se ridice repede ‎și râdea de asta,
‎fiindcă râsul era și el un instrument.
‎Dar ce am învățat de la el, ‎așa cum am spus în carte:
‎„Cazi, te ridici, mergi mai departe.”
‎Dacă el putea să găsească o lumină ‎în tot prin ceea ce trecea
‎și putea fi o lumină pentru ceilalți,
‎fiindcă el era ca un tată al multora ‎care nu aveau tată,
‎din neamul meu, din comunitatea mea.
‎El și-a văzut propria lumină ‎și m-a învățat că asta era treaba mea
‎de a-mi vedea propria lumină.
‎Da. De asta îmi place această ‎temă principală a cărții:
‎„Nimeni nu te poate face ‎să te simți rău, dacă tu te simți bine.”
‎Și ce spui tu în ‎Lumina din noi
‎este că e treaba ta ‎să faci să te simți bine.
‎- Că este responsabilitatea ta. ‎- Așa este.
‎Asta mereu m-a făcut să mă simt bine.
‎Astfel tata mi-a arătat ‎că eu aveam control asupra vieții mele.
‎- Da. ‎- Aveam control asupra sentimentelor mele.
‎Nu trebuia să mă bazez pe cineva ‎să fie bun cu mine,
‎cineva care să fie corect cu mine.
‎Noi știam că viața e nedreaptă.
‎Când mă gândesc la tatăl meu... ‎De fiecare dată îmi plâng de milă,
‎îmi pare rău pentru mine, ‎când simt că parcă ar fi vina altcuiva,
‎mă gândesc la tata și asta mă menține ‎concentrată, pe calea bună,
‎cu mintea limpede și recunoscătoare
‎în moduri care eu... este un dar.
‎Poți termina propoziția asta? ‎„Încă aud vocea tatălui meu când...”
‎Mereu.
‎Vreau să spun că e atât de profund ‎că este mereu.
‎Vocea lui îmi sună în cap.
‎Vocea lui a fost cu mine ‎în prima zi la Princeton,
‎când mă stabileam ‎în acest bastion al elitismului.
‎A fost cu mine ‎în prima zi la firma de avocatură.
‎Chiar și după ce a murit,
‎el tot era cu mine, ‎conducându-mă la altar
‎fiindcă mă ajutase să-mi fac ‎modelul de bărbat pe care să-l am.
‎Așa că am fost capabilă ‎să îl văd pe Barack.
‎Am putut să îl văd, ‎să văd dincolo de lucrurile exterioare,
‎și exteriorul era foarte drăguț, ‎doamnelor, dar...
‎dar am putut vedea ce era important ‎să cauți la un bărbat.
‎El este cu mine acum, ‎este cu mine pe scenă.
‎La el mă conectez ‎când vreau să spun adevărul oamenilor
‎și să-mi arăt ‎autenticitatea și vulnerabilitatea.
‎El este cu mine mereu.
‎Îmi place că ai spus ‎că te-a ajutat în multe feluri
‎să poți să vezi ‎ce trebuia văzut la Barack Obama.
‎Putem vorbi puțin de soțul tău?
‎- Sigur, te rog. Da, te rog. ‎- Bine.
‎Oamenii au încercat ‎să capteze povestea ta de dragoste.
‎- Iată-l. ‎- Au încercat să capteze povestea.
‎Au făcut un film, o dramă, ‎au făcut un serial cu Prima Doamnă.
‎Au făcut... au încercat, ‎dar n-au putut înțelege.
‎N-au putut înțelege.
‎Dar tu ai rezumat-o complet ‎doar într-o singură frază
‎atât de puternică, ‎încât, când am citit-o,
‎m-am oprit și ochii mi s-au umezit.
‎Îți amintești care era fraza în carte?
‎Nu, care era?
‎Nu știu ce propoziție ‎te-a făcut să lăcrimezi.
‎Bine, propoziția...
‎Spuneai că ai locuit în multe locuri.
‎- Și... „Și Barack e căminul meu!” ‎- Și Barack e căminul meu.
‎- Da. ‎- „Barack e căminul meu.”
‎- Barack e căminul meu. ‎- Da.
‎Da, este.
‎Duceți-vă acasă și vedeți ‎dacă vă puteți pune această întrebare.
‎Referitor la cel cu care sunteți.
‎Hai că ești simpatică.
‎Sunt ei căminul vostru?
‎Și apreciez ‎cum ne-ai spus în amănunt
‎despre prima călătorie în Hawaii.
‎Fiindcă prima dată când ai fost în Hawaii ‎te uitai după...
‎Înțeleg de ce tu, femeie lucrătoare, ‎nu fuseseși în Hawaii,
‎te uitai după Hawaii din ‎Hawaii 5.0.
‎Poate vă amintiți serialul.
‎- Cu ‎mai-tai‎ și apus de soare pe plajă. ‎- ‎Mai-tai,‎ luna de miere și apartamente.
‎Dar, în schimb...
‎Da, în schimb era o călătorie acasă, ‎să-și viziteze familia.
‎De acolo este el.
‎Nu se întorcea la vacanța pe insulă,
‎se întorcea să fie cu ai lui.
‎Dar eu eram tânără ‎și era... era frig în Chicago
‎și mă gândeam: ‎„Merg în Hawaii cu soțul meu.
‎Va fi foarte romantic.”
‎Am aterizat și ne-am dus direct ‎la apartamentul lui Toot și al lui Gramps.
‎Nu la ocean.
‎Era o clădire înaltă, ‎am urcat la etajul zece,
‎am intrat, parcă era casa bunicilor mei.
‎Putea la fel de bine să fie ‎în sudul Chicago, ceea ce era minunat.
‎- Așa este? ‎- Da.
‎Să știu că eram apropiată ‎de familia lui, da?
‎Apoi ne-am cuibărit pe canapea. ‎Ce e la TV?
‎60 Minutes.
‎Și au scos niște tăvi de stat la TV
‎și cred că am mâncat sandvișuri cu ton ‎și murături dulci.
‎Am zis: „Da, îmi place asta.”
‎Câteva zile v-ați dus la plajă.
‎Îmi place când el spune:
‎- „Plecăm!” ‎- „Înapoi la Toot și Gramps.”
‎- „Înapoi acasă.” ‎- Iar eu...
‎Eram tânără și prostuță ‎și începusem să-mi zic:
‎„Parcă nu-mi place asta. ‎Nu e romantic cum credeam.”
‎Totuși, nu m-am purtat așa.
‎Mama știe că nu mă purtam ca o răsfățată.
‎- Eram foarte... ‎- Dar te gândeai:
‎- „Unde-i Hawaii din ‎Hawaii 5.0?‎” ‎- Da, unde e...
‎Chiar așa. Exact.
‎Dar închei istoria spunând
‎că ce îmi arăta Barack ‎era adevărata lui față.
‎Câteodată, cei care își caută un partener
‎caută ce cred ei că e ‎un ‎mai-tai‎ la apus de soare,
‎când ne trebuie cineva ‎care își respectă și își iubește rudele
‎- ...și le ține partea. ‎- Și ți-a arătat asta.
‎- Iar și iar. ‎- Asta îți dovedesc.
‎Și Barack a prețuit ‎timpul petrecut cu familia sa.
‎A fost frumos la plajă,
‎dar să fie acolo, cu mama sa, ‎cu bunica sa, cu sora mai mică,
‎să le ajute la treabă, ‎el era stânca familiei lor.
‎Și vă spun, el întotdeauna este prezent
‎pentru mine și fete, în același fel.
‎Este prezent și ne susține ‎când avem nevoie de el.
‎Asta mi-a arătat el mie în Hawaii,
‎când eu voiam să ajung pe plajă.
‎Cred că ce mai apreciem
‎atât în ‎Povestea mea ‎cât și în ‎Lumina din noi
‎este cât de sinceră ești ‎în privința relației tale,
‎în privința vieții ‎și că nu totul este perfect.
‎Tu spui că a trebuit un timp ‎și mult exercițiu
‎din partea tuturor ‎ca să vă depășiți dezacordurile.
‎- Care este stilul tău și stilul lui? ‎- Da.
‎Știi, i-am spus lui, ‎am spus-o și mai înainte,
‎una dintre diferențe ‎e modul în care ne arătăm iubirea,
‎fiindcă familia lui a trăit departe ‎și a călătorit mult,
‎el a trebuit să învețe ‎să iubească de la distanță.
‎Asta înseamnă că sunt multe cuvinte spuse, ‎mult schimb de dragoste,
‎mai fizic, știi...
‎- „Te iubesc” și toate acelea. ‎- Da, „te iubesc.”
‎- „Și eu te iubesc.” ‎- Da.
‎Eu am crescut unde toată lumea
‎pe o rază de opt străzi
‎erau toți unchii și mătușile mele ‎și frații bunicilor și verișorii
‎și toți își sărbătoreau ziua de naștere.
‎Și așa eram unii cu alții ‎în fiecare weekend,
‎de două ori pe săptămână: ‎„La mulți ani!” Asta făceam.
‎Eram mereu împreună ‎așa că ziceam: „Pa!
‎Nu trebuie să-ți spun că te iubesc, ‎fiindcă te văd sâmbătă, da?”
‎Deci, iubirea pentru mine era ‎să fiu prezentă, ziceam:
‎„Da, nu mă mai pupa, ‎du-te și spală rufele.”
‎Și suntem diferiți și temperamental.
‎Ghici cum sunt eu. Cam înfierbântată.
‎Vorbăreață, mă înfurii ușor.
‎Sar în sus: „Ce?” ‎Barack vrea să discute rațional.
‎Iar eu zic: „Rațional? ‎Nu-mi spune mie ce are logică.
‎Sunt nervoasă.
‎Nu mă lua cu argumente în ordine.
‎Mai bine pleacă ‎și lasă-mă să mă calmez.”
‎Nu vreau să aud niciun argument rațional.
‎Bun, și cât timp... ‎Care-i perioada ta de liniștire?
‎Este precis cât a crezut el că este:
‎„Bun, au trecut cinci minute, ‎putem discuta?”
‎Ziceam: „Nu e suficient!”
‎Este timp.
‎Este timp, posibil să fie ore.
‎Câteodată pot fi și zile, ‎când eu nu...
‎Nu vreau să vorbesc cu tine acum.
‎Dar a trebuit să învățăm...
‎Dar a trebuit să învățăm ‎să facem compromisuri.
‎A trebuit să învăț asta, ‎nu pot să-l expediez.
‎Și el trebuie să-mi lase spațiu ‎să mă calmez.
‎Asta este o lecție.
‎Încă mai facem eforturi cu asta, ‎dar eu o spun
‎fiindcă văd multe cupluri de tineri
‎care nu știu ‎ce este căsătoria în realitate.
‎Știți?
‎Ei petrec mai mult timp
‎alegând a treia rochie ‎pentru nuntă și recepție
‎și tabla dorințelor ‎cu florile pe care le doresc
‎și planifică a treia petrecere ‎a burlăcițelor.
‎Vreau să spun că vă cheltuiți ‎prea mulți bani la nunți.
‎Mult prea mulți.
‎- Și... ‎- Da, ce vrei sunt aniversările mari.
‎- Vrei aniversări mari, imense, da? ‎- Vrei aniversări mari.
‎Dar trebuie să fim sincere cu oamenii,
‎cred că mai mulți dintre noi ‎trebuie să fie sinceri cu efortul
‎necesar să construiești o viață ‎cu altă persoană.
‎Mie nu mi se pare că... ‎E ceva controversat.
‎- Vreau să spun că... ‎- E controversat
‎când cineva de nivelul tău e nesincer.
‎Asta este foarte adevărat.
‎Parcă toți fac ‎„hashtag scopuri în relație”
‎iar eu zic: „Eram supărată pe el ‎în acea fotografie.”
‎Nu numai că...
‎Deci, i-ai spus lui Gayle ‎în timpul turneului în Philadelphia,
‎care a fost acum câteva săptămâni,
‎că din 30 de ani de mariaj, ‎în zece nu ți-ai putut suferi soțul.
‎- Exact. ‎- Și apoi...
‎Lumea se miră: „Vai, Doamne!”
‎Da, rețelele sociale au luat-o razna.
‎- Am zis: „Sunt 30 de ani!” ‎- Michelle Obama spune adevărul.
‎- Spune pe șleau. ‎- Da.
‎Fiindcă rețelele sociale ‎sunt orice, dar nu veridice.
‎N-ar ști ce-i veridic pe rețelele sociale ‎nici dacă i-ar pocni în față.
‎De ce crezi, totuși, ‎că asta enervează așa?
‎- Când spui 30 de ani... ‎- Fiindcă tinerii nu-și pot imagina
‎să fie nefericiți nici măcar un minut, ‎darămite zece ani.
‎Ei spun: „Eu nu pot... ‎eu merit să fiu fericit.”
‎Răspunsul e: „Cine spune asta? ‎De unde ideea asta?”
‎N-am fost educată ‎că fericirea, fericirea mea,
‎și sentimentele mele în căsnicie ‎erau exprimate: „Mai bine stai jos.
‎Nu-mi pasă despre ce vorbești.”
‎Dar ideea este ‎că te vei confrunta cu greutăți.
‎Dacă ești căsătorit de 30 de ani ‎și ai zece ani răi,
‎mi-aș asuma aceste riscuri, știi?
‎Dar am spus și că se întâmplă ‎să coincidă cu nașterea copiilor.
‎Acestea două au stricat toată dragostea.
‎Au extras-o din casă.
‎Au venit cu drăgălășenia lor ‎și cu nevoia lor de a mânca tot timpul
‎și cu neputința lor de a comunica ‎și nu te poți supăra pe ele.
‎Sunt drăgălașe, sunt copilașii tăi.
‎Deci, cine mai e în casă ‎pe care să dau vina?
‎„Tu ești de vină, Barack Obama!”
‎Apoi ele cresc și părăsesc cuibul
‎și spui: „Aici erai!
‎El e iubitul meu. Îmi amintesc de tine.”
‎Asta durează cam zece ani.
‎- Așadar, iată... ‎- Ce este romantic acum pentru tine?
‎- Ce consideri tu romantic? ‎- Romantic este...
‎Îmi place când soțul meu planifică ceva.
‎Fiindcă este greu să planifici
‎când ești președinte ‎sau fostul președinte.
‎Deci, dacă mă poate surprinde cu o...
‎Și e tare încântat de el ‎când reușește să facă ceva.
‎Aniversarea noastră de 30 de ani ‎a fost cel mai recent lucru romantic făcut
‎fiindcă a recreat luna noastră de miere,
‎asta însemna să șofăm ‎pe coasta Pacificului, ca în tinerețe.
‎Am plecat din San Francisco, ‎cu mașină închiriată, am mers pe Big Sur,
‎ne-am oprit să vedem Redwoods ‎și am trecut prin Santa Barbara,
‎apoi am încheiat la LA ‎și am fost doar noi doi.
‎El a creat asta.
‎Acum n-am fost doar noi doi, ‎fiindcă eram în coloană motorizată
‎și aveam agenții noștri ‎și trei mașini în spate.
‎În acea fotografie sunt cam 12 oameni ‎în spate, încercând să se ascundă.
‎Era diferit, dar toți erau entuziasmați.
‎Toți agenții lui ziceau: ‎„Acum mergem la o plimbare.”
‎Și încercau să fie discreți în spate,
‎ajutoarele noastre.
‎Călătoream cu mulțimea.
‎- Dar el a plănuit asta. ‎- A fost romantic.
‎A fost foarte romantic. ‎A fost foarte gingaș.
‎- Și n-a jucat golf nici măcar o dată. ‎- Deloc?
‎Așadar, în ‎Povestea mea, ‎ne-ai spus multe despre tine
‎de anii în care el a fost plecat
‎și de acei ani
‎când te simțeai rău ‎în relație, în căsnicie.
‎S-a schimbat el acum că este acasă?
‎Toate soțiile zic...
‎S-a schimbat?
‎- Da. ‎- Este acum un alt fel de soț
‎decât a fost în toți acei ani, ‎cu tot acel stres?
‎Știi ceva?
‎Nu, cred că el a rămas același.
‎Eu m-am maturizat, eu m-am schimbat.
‎Am învățat că în toți acești ani
‎trebuie să mă fac pe mine fericită.
‎Revin la lecțiile tatălui meu.
‎Nu el este responsabil ‎pentru fericirea mea.
‎El mă iubește, îi pasă de mine,
‎dar nefericirea mea ‎era legată de alegerile mele,
‎că trebuia să fiu mama perfectă,
‎trebuia să fac totul bine,
‎trebuia să am serviciu ‎să mă asigur că...
‎Mă plasasem singură la un standard ‎care era stresant pentru mine.
‎- Și imposibil. ‎- Și absolut imposibil.
‎Fiindcă poți avea tot, ‎poate, dar nu le poți avea pe toate...
‎În același timp.
‎Să mai spunem asta o dată!
‎Poți să... spune tu.
‎Poți să ai totul, dar nu în același timp.
‎Chiar nu se poate.
‎Știi, că acel întreg...
‎Nu, este imposibil,
‎mai ales dacă vrei să fii un părinte bun
‎și să petreci timp cu copiii tăi.
‎Este o acțiune dură de echilibrare.
‎Chiar am apreciat ‎Lumina din noi
‎când ai spus cum ai recunoscut tu ‎și cum Barack a recunoscut
‎că nu puteți fi totul unul pentru altul
‎și de aceea masa ta de bucătărie ‎cu prietenii e așa de importantă
‎și, așa cum spui, te-a ajutat ‎să eliberezi stresul din mariajul tău.
‎- Da, absolut. ‎- Spune-ne despre masa din bucătărie.
‎Bine.
‎Voi povesti ‎când tu mi-ai cunoscut prietenii.
‎- Da, spune-o. ‎- Pot s-o povestesc?
‎Nu este în carte, dar...
‎Oprah a fost gazda amabilă ‎a petrecerii de ziua mea de 50 de ani.
‎- Împlineam 50? ‎- Da, aveai 50.
‎Nu doar 50 de ani ai tăi... ‎N-aș fi povestit.
‎- Nu știam că pot. ‎- Da, bine.
‎Ai aprobat înainte să știi ce spuneam.
‎Nu, știam că... spune ce urma să...
‎Acum o clipă, voiam
‎să spun că Barack Obama, ‎președintele Statelor Unite,
‎- ...a sunat să mă întrebe dacă voiam... ‎- Da, așa este.
‎Și, la sfârșitul conversației,
‎spune: „Să menționezi că eu te-am sunat.
‎Eu ți-am spus ‎să organizezi toate acestea.
‎Eu te-am sunat, ‎n-am pus o secretară să te sune.”
‎Când tu povesteai asta, mi-am zis
‎- ...că de asta a zis el așa. ‎- Da, de asta.
‎- „Eu te-am sunat.” ‎- Așa este.
‎Deci, venim să stăm cu tine, ‎să fii gazda noastră,
‎iar tu ai spus: „Aduceți-vă prietenii,” ‎și ți-am zis: „Bine.”
‎Mă întreabă: „Câte persoane?” ‎I-am zis că vreo 12.
‎- Doisprezece. ‎- Și ai zis...
‎Ce-ai zis? ‎„Doar n-ai 12 prieteni apropiați!”
‎- Da, am zis. ‎- Iar eu am zis: „Ba da, am.
‎- Nu încerc să-i număr!” ‎- Cine are 12 prieteni buni?
‎Eu.
‎Iar Oprah a zis: „Eu o am pe Gayle.”
‎- Și eu am zis că... ‎- Singura persoană
‎pe care o știu, cu 12 prieteni buni ‎e Iisus cu apostolii.
‎E singurul pe care-l știu.
‎- Apoi i-ai cunoscut... ‎- Și unul dintre ei L-a trădat.
‎Da?
‎- Apoi mi-ai cunoscut grupul de prieteni. ‎- Da.
‎Și ai văzut că îmi fac prieteni ‎și rămânem prieteni pe viață.
‎Deci, este colega de cameră ‎de la colegiu,
‎am prietena cea mai bună ‎din Facultatea de Drept,
‎Am mamele care m-au ajutat în Chicago,
‎eram unite, ‎ne-am crescut copiii împreună.
‎Unii dintre acei copii sunt aici acum.
‎- Sunt precum copiii mei. ‎- Da.
‎Am un alt set nou ‎de mame prietene și femei
‎în Washington, DC.
‎care înțeleg acea viață,
‎a cuplului care este căsătorit cu poporul ‎în administrația Barack.
‎Și, când ești în acea lume,
‎ai nevoie de cineva care să înțeleagă ‎acel jurământ.
‎Ele mi-au fost prietene la greu.
‎Am tendința de a strânge oameni ‎și de a-i păstra în jurul meu.
‎Fiindcă oamenii diferiți aduc ‎lucruri diferite în viața mea.
‎Dar le zic ‎„grupul de la masa din bucătărie”,
‎fiindcă la masa din bucătărie ‎din casa mea a fost mereu locul
‎unde ne-am simțit în siguranță,
‎sunt prietenii de la grădiniță, ‎de pe terenul de joacă
‎și cei din cartier cu care stai,
‎și ne plângeam de vreun profesor ‎sau de niște nedreptăți,
‎le puteam spune la masa din bucătărie. ‎Te simțeai în siguranță și luată în seamă.
‎A fost, probabil, prima masă ‎unde m-am simțit văzută de mama și tata
‎cărora le plăcea să audă ‎poveștile și părerile noastre.
‎Dar mereu întinereai la acea masă.
‎Acolo puteai să te descotorosești ‎de toate insultele și necuviințele
‎să țipi și să plângi ‎și să le dai afară din sistemul tău
‎și să te poți aduna,
‎să ieși iar afară ‎de parcă ai avea un rost.
‎Așa este masa din bucătărie pentru mine.
‎Sunt multe aspecte diferite ‎în viața mea.
‎Am atât de multe fațete diferite, ‎de la a fi mamă, la profesionalism
‎și altele și altele,
‎și acel grup de prieteni ‎a devenit din ce în ce mai mare.
‎Tocmai mi-a venit o întrebare.
‎Oare toți prietenii... ‎Ți-am cunoscut grupul de 12 prietene...
‎Dar toți prietenii tăi ți-au rămas alături ‎când ai fost la Casa Albă?
‎Nu.
‎- N-au rămas. ‎- Fiindcă, știi ce?
‎Îmi amintesc că vorbeam cu tine
‎despre... spuneai: ‎„Nu mai am oxigen, nu mai pot urca.”
‎- Da. Nu. ‎- „Nu mai am oxigen, nu mai pot urca.”
‎Și povestesc despre prietenie, ‎fiindcă noi...
‎Se pare că noi...
‎Studiile arată că oamenii ‎au tot mai puțini prieteni
‎și ni se raportează aceste cifre ‎de oameni singuri.
‎Singurătate, da.
‎Rețelele sociale ‎ne-au dezvățat de obiceiul acesta.
‎Cred că tinerii noștri, ‎din cauza pandemiei,
‎ei cred că au prieteni ‎pe rețelele sociale.
‎Îmi amintesc de primul cont al Sashei, ‎când era mică,
‎noi am lăsat-o să aibă un cont pe ceva...
‎și apoi ea a apărut acolo dar...
‎Fiindcă am pus pe toată lumea ‎să o urmărească, agenți, personal.
‎Dacă ai asta, ‎toată lumea te urmărește.
‎A venit cineva și a spus:
‎„Sasha are o mie de prieteni.”
‎iar eu i-am zis: „Fetițo,
‎tu nu cunoști o mie de persoane!”
‎Așa sunt tinerii... De mici.
‎Crezi că ai o mie de prieteni ‎și tu ai zece ani?
‎Nu mai avem obiceiul acesta.
‎Dar avem nevoie de oameni.
‎Avem nevoie de contact real.
‎Avem nevoie de conexiune ‎pentru a fi echilibrați și stabili.
‎Prietenii care n-au rămas alături
‎- ...n-au putut... care n-au oxigen... ‎- Da, să revenim...
‎- Da. ‎- ...la cine n-a rămas.
‎Celor care n-au rămas cu tine,
‎a trebuit să le spui „Îmi pare rău” ‎sau le-a spus asta altcineva?
‎Au fost versiuni diferite ‎pentru persoane diferite.
‎În funcție de care a fost problema.
‎Dar iată ce am învățat.
‎Rămâneți deschiși față de prieteni, ‎fiți deschiși la a vă face alții.
‎Vreau ca fetele mele să fie așa
‎fiindcă nu vreau să trăiască ‎cu frica de a se deschide
‎și de a-și face prieteni.
‎Fiindcă ai rațiune, poți avea încredere
‎știi cât poți întinde coarda...
‎dar, când ei îți arată cine sunt, ‎trebuie să...
‎- Să îi crezi. ‎- Să îi crezi și să mergi mai departe.
‎Câțiva prieteni aveau ciudățenii, ‎dar erau în regulă ca prieteni obișnuiți.
‎Dar când am intrat la Casa Albă,
‎acolo nu mai poți să te porți așa.
‎- Acolo sus. ‎- Da, să fii aici, sus.
‎Miza era prea mare.
‎- Absolut. ‎- Știi?
‎Nu aveau să fie prietenii mei ciudați.
‎Dacă Barack voia ‎să păstreze astfel de prietenii...
‎era președinția lui.
‎Dar dacă prietenii mei ‎nu s-ar comporta corect,
‎aș dispărea încet.
‎Știi cum e să dispari încet?
‎E când nu-ți place să o rupi pe loc,
‎dar ești tot mai puțin disponibil?
‎- Dispari încet, da. ‎- Dispari încet.
‎Chiar îmi place cum, în ‎Povestea mea, ‎ai spus despre asta
‎și ai folosit acest cuvânt ‎de velocitate a lucrurilor ce veneau
‎când erai în Casa Albă.
‎Și, în ‎Lumina din noi,
‎ai spus despre asta că este suprareal.
‎- Da. ‎- Este un loc unde spui:
‎„Ne trebuia un penar pentru Sasha ‎și o rochie de seară pentru mine
‎și un suport pentru periuțele de dinți ‎și de o trusă sanitară economică.”
‎- Da. ‎- „Zilele erau o brambureală suprarealistă
‎de monden și extraordinar” așa ai zis.
‎Mi-a plăcut momentul în care vorbeai
‎despre cum o priveai pe Sasha prima dată ‎cu o prietenă de joacă
‎și cât de ușurată erai să vezi ‎că totul mergea bine.
‎Și a venit mama prietenei să o ia,
‎iar cei de la pază au zis: ‎„Stați în mașină.”
‎Da.
‎Și mama aceea a devenit ‎una dintre prietenele apropiate.
‎Absolut.
‎Mă preocupau fetele care se instalau ‎și aveau nevoie de o viață normală,
‎și nimic nu era mai normal ‎decât a avea o tovarășă de joacă în casă,
‎chiar dacă este Casa Albă.
‎Să ai prietene adevărate ‎și să te simți ca un părinte obișnuit,
‎să mergi la conferința părinte-profesor
‎și Barack antrena copiii Viper ‎de clasa patra,
‎o ligă de baschet a fetițelor mici.
‎El era antrenorul.
‎Nu știu dacă am mai povestit asta.
‎El a scris despre asta în cartea lui,
‎dar el era părintele antrenor ‎al echipei ei din clasa a patra.
‎Oamenii se speriau?
‎Asta era ceva suprareal,
‎probabil și mai mult ‎pentru cei din sala de gimnastică
‎dar asta îi ușura coborârea ‎fiindcă era o echipă antrenată de părinți
‎și el, fiind pasionat de baschet, ‎era foarte deranjat de faptul
‎că fetițele nu își legau șireturile
‎și că alergau, nu jucau.
‎Și avea impresia ‎că ele își iroseau talentele
‎și nu era numai Sasha în echipă,
‎mai era și Maisy Biden, ‎nepoata cea mică a lui Joe.
‎Ele erau prietene bune.
‎Dar Maisy era o atletă superbă,
‎iar Barack simțea ‎că ele puteau fi campioane.
‎Așa că el a eliminat ușor ‎acei antrenori din calea lui
‎și a început niște exerciții cu fetele, ‎în aer liber, în weekenduri.
‎Le-a învățat două jocuri, ‎unul cred că era „cutia”
‎și cred că... doar atât puteau, două jocuri.
‎Dar, fiind în acea sală, duminica, ‎când ele jucau...
‎noi toți ne duceam, ‎fiindcă eram toți implicați.
‎Imaginează-ți o comunitate mică ‎în sala de gimnastică, duminica,
‎cu președintele și Prima Doamnă, ‎cu vicepreședintele și a Doua Doamnă,
‎cu bunica, Malia și toți copiii
‎și cu toți agenții lor ‎care coborau în sală
‎și apoi erau persoanele ‎de cealaltă parte, da?
‎Și Joe sau Barack nu erau reținuți.
‎Ei urlau: „Dă la coș! ‎Fură-i mingea. Ia-i-o!”
‎Iar eu trebuia să zic: ‎„Joe! Sunt în clasa a patra,
‎iar tu ești vicepreședintele.”
‎Bine.
‎Micuțele se întrebau: „La mine țipă?”
‎Dar în acele clipe simțeam...
‎În acele clipe simțeam că trăim,
‎făceam nu doar munca pentru țară,
‎dar nu ne neglijam nici proprii copii.
‎Aveam o responsabilitate ca părinți ‎să ne asigurăm că nu-i distrugem,
‎chiar dacă noi lucraserăm în sănătate
‎și ne ajutasem fetele să studieze.
‎Ne întrebam cine am fi fost ‎dacă n-am...
‎- O treabă bună. ‎- ...vedea de croșetat, adică de fete.
‎Ce este surprinzător la ‎Lumina din noi
‎e că ai deschis ușa ‎spre vulnerabilitatea ta.
‎Le-ai spus deschis pe toate acolo,
‎ceea ce ne face să ne simțim ‎și mai aproape de tine,
‎deoarece ne-ai arătat ‎că ești foarte autentică.
‎Mă întreb dacă încă te mai lupți ‎cu propria conștiință.
‎Doamne, da!
‎Acea minte plină de teamă încă o am.
‎Încă încerc să o controlez.
‎Dar, da, cred că asta e înscris ‎în ADN-ul meu de negresă.
‎Sunt aici acum,
‎dar am avut greutățile mele.
‎Nu știu dacă îți amintești ‎cum a fost pentru noi
‎când am venit la Casa Albă,
‎când lumea contesta ‎certificatul de naștere al soțului,
‎și mă numeau pe mine ‎negresa acră și furioasă
‎și ne acuzau că nu ne iubim țara,
‎că „nu eram americani”, „dintre ai lor.”
‎Asta făcea parte din strategia ‎de a ne „face aparte”, aș spune:
‎„Făceți-i aparte, nu ca noi,
‎și apoi vă veți teme de ei ‎și vă vor speria.”
‎Nu te poți debarasa de nevoia ‎de a dovedi cine ești
‎fiindcă ștacheta e foarte jos pentru tine.
‎Știu că sunt mulți în public acum
‎care au trecut prin experiența ‎de a fi continuu subestimați de alții...
‎Așa este.
‎...care îți vorbesc de sus, ‎care nu te apreciază, te judecă greșit
‎din cauza diferențelor, oricare ar fi ele.
‎Și, din nou, eu definesc diferențele ‎pe scară largă.
‎Ești purtătoarea lor.
‎Dar am lucrat în timp ‎ca să folosesc acea energie
‎să îmi alimentez lumina, ‎să nu las pe altcineva s-o micșoreze.
‎Am luat atitudine: ‎„Lasă că vă arăt eu vouă!
‎Nu credeți că pot face asta?
‎Nu credeți că voi fi o Primă Doamnă bună?
‎Voi munci pe brânci.”
‎Și așa munca grea pentru mine ‎este modul de combatere.
‎„Îmi voi croi calea către vizibilitate.”
‎Nu cred că cineva ‎care nu este de culoare
‎poate să te înțeleagă pe deplin ‎când spui în ‎Lumina din noi
‎că timp de opt ani ‎cât ai fost Prima Doamnă, ai spus:
‎„Am fost vigilentă și precaută ‎și pe deplin conștientă că eu și Barack
‎și fetele noastre aveam ochii națiunii ‎ațintiți asupra noastră
‎și că eram oameni negri ‎în istorica Casă Albă.
‎- Nu ne puteam permite să greșim.” ‎- Da.
‎Și n-ați greșit.
‎Nu ați greșit.
‎Nici măcar o dată.
‎Nici măcar o dată!
‎Nici măcar o dată nu ați greșit!
‎A fost costumul bej.
‎Dar a fost costumul bej.
‎Deși, eu voiam să spun... Știu.
‎Știți ce lucru extraordinar e acesta?
‎Nu numai că ei nu au greșit,
‎nimeni din familie nu a greșit.
‎Nu existau membri de familie ‎lăsați deoparte,
‎dar să vă spun ‎ce zicea mereu Marian Robinson
‎ceea ce ne menține smeriți și atenți.
‎Noi reprezentăm adevărul ‎a ceea ce am fost mereu.
‎Sunt mulți oameni ca noi, ‎care se simt diferiți,
‎care dovedesc că sunt relevanți ‎și nu fac pași greșiți.
‎Și acesta este motivul, ‎așa cum spunea tata,
‎cum eu trebuie să-mi reamintesc mereu
‎că „nu pot să ies afară ‎din oglinda altcuiva,
‎dacă ei aleg să mă vadă ‎într-un mod diferit.
‎Că asta nu poate fi grija mea, ‎otrava lor nu poate fi a mea.”
‎Acesta e mesajul pentru toți de aici, ‎mai ales pentru cei tineri
‎care încep să simtă greutatea ‎și problemele alienării,
‎limitele pe care unii ‎încearcă să le impună.
‎Trebuie să învățăm ‎să fim buni cu noi înșine
‎să ne tratăm cu amabilitate
‎alimentându-ne propria lumină ‎și controlându-ne propriile frici,
‎fiindcă unele persoane ‎nu ne vor vedea niciodată.
‎Nu va fi niciodată suficient
‎și mă voi împotrivi acestui fapt ‎utilizând empatia,
‎reamintindu-mi
‎că, dacă cineva este ‎atât de blocat în micimea lui,
‎se luptă cu propriile îndoieli.
‎Se luptă cu un nivel de nesatisfacție
‎și eu trebuie să pot să văd asta
‎și să-mi găsesc compasiune pentru asta
‎și să-mi continui viața cât mai autentic,
‎cât mai vulnerabil și mai real pot eu
‎și să nu las asta să mă doboare.
‎Asta, fiindcă tu mereu ești la înălțime.
‎Da, vorbim imediat despre asta.
‎- O luăm de la început. ‎- O luăm de la început la înălțime.
‎Cum te simți acum că ești eliberată
‎de o examinare minuțioasă și judecată
‎pentru ceva atât de simplu precum
‎- ...ce alegi ce porți pe corp? ‎- Da.
‎Fiindcă mai știți ‎când Michelle, Barack și familia
‎s-au dus la Marele Canion ‎și Michelle purta pantaloni scurți?
‎Au vrut să facă din asta un scandal mare.
‎Și cred că în ziua următoare, ‎când te-am văzut în Atlanta
‎în pantaloni de piele...
‎am spus: „Mitch McConnell ‎va cere o audiere în senat.”
‎Ai dreptate.
‎Dacă te-ar fi văzut ‎în acei pantaloni negri de piele...
‎s-ar fi făcut o ședință specială ‎ca să se discute...
‎„Ce vrea să spună cu acei pantaloni?”
‎- „Ce vrea să spună?” ‎- „Ce lucru drăcesc pune la cale?
‎O revoluție.”
‎Putem vorbi ‎despre evoluția ta fabuloasă, interesantă?
‎Ce se petrece cu aceste minunate...
‎- Cred că... ‎- Ce se întâmplă?
‎Oprah, cred că noi... ‎dar ne putem compara cu anii '50, '60.
‎În plus, când am trăit suficient
‎încât să nu ne mai pese ‎ce cred alții, adică...
‎asta este evoluție și maturizare,
‎când îți dai seama: ‎„Lasă-mă să îmi trăiesc viața,
‎lasă-mă să fiu cine sunt.”
‎Acesta e rostul instrumentelor
‎și încerc să atrag atenția tinerilor ‎care își zic:
‎„Eu nu gândesc așa, ‎nu mi-am dat seama de asta.”
‎Primul lucru pe care îl spun ‎în carte tinerilor cititori
‎este să aibă răbdare cu ei înșiși.
‎Durează o viață întreagă ‎să-ți găsești părerea.
‎Este un proces, este o evoluție.
‎Nu vei fi tot ce vei fi
‎până ajungi la vârsta noastră
‎și ai trăit un pic ‎și ai avut niște hopuri și poți să...
‎- Îmi place cartea pentru tineri. ‎- Da.
‎- Am cumpărat 24 de exemplare. ‎- Excelent.
‎Da.
‎Le-am plătit nu le-am cerut gratis.
‎- Am cumpărat 24... ‎- Desigur că nu.
‎N-am cerut, am cumpărat 24 de exemplare.
‎Ar trebui să dublezi numărul.
‎Pentru...
‎Vedeți? Oprah nu e niciodată mulțumită.
‎Am trimis...
‎- Le-am trimis tuturor fetelor mele. ‎- Da.
‎Și am subliniat diverse părți,
‎ca de exemplu la pagina 68, ‎la pagina 157...
‎- „Asta e pentru tine!” ‎- „Asta e pentru tine!”
‎Apoi am scris la început: ‎„Cu drag, de la Mama O și Michelle.”
‎- Mă bucur c-ai făcut așa. ‎- Da.
‎- Îți iubesc fetele. ‎- Da.
‎Cred că acesta este ‎un instrument valoros...
‎disponibil oriunde se vând cărți bune.
‎Cred că este un instrument valoros ‎mai ales pentru tineri,
‎- ...și un cadou minunat. ‎- Da.
‎Sper că e începutul multor conversații
‎fiindcă această carte sunt eu ‎care îmi fac cunoscute instrumentele.
‎Aici e ce a mers și nu a mers pentru mine, ‎dar noi toți le avem
‎și trebuie să ne arătăm ‎reciproc vulnerabilitatea.
‎Te gândești la toate lucrurile ‎despre care nu vorbim?
‎Da, cum ar fi marele M.
‎- Ca marele M? ‎- Da.
‎- Oare... ‎- Tinerele se întreabă ce-i aia.
‎Cum este Marele M? ‎Cum îți este la menopauză?
‎Este în regulă.
‎Cred că sunt bine.
‎Cred, fiindcă arăți bine!
‎Dar este o călătorie.
‎Mi s-a întâmplat pe la 52, 53 de ani
‎și am crezut că mor.
‎Chiar așa, fiindcă nu... ‎N-ai avut bufeuri?
‎Am putut să... ‎Am făcut terapie cu hormoni. Da.
‎Eu n-am știut nimic despre asta.
‎Vezi? De asta nu știm.
‎- Studiile... ‎- Nu se vorbește de asta.
‎Uite cum stă treaba: ‎nu se fac cercetări pentru noi ca femei.
‎De ce nu știm totul despre asta?
‎Și mai vor să ne spună ‎ce să facem noi cu pântecul nostru
‎și nici măcar nu ai... stai...
‎Asta le spun ‎bărbaților din viața mea.
‎„Nu mă cunoașteți, ‎deci nu trebuie să discutați despre mine.
‎Să nu aveți păreri despre mine, ‎despre cum arată părul,
‎ce se petrece în corpul meu, ‎nu e treaba voastră.”
‎- Nu e treaba voastră. ‎- Îmi place asta.
‎Da, și eu folosesc terapia cu hormoni,
‎dar n-am știut despre ea ‎la început.
‎N-am avut bufeuri, am avut doar...
‎Când am întrebat-o pe mama ‎despre asta a zis că nu-și amintește.
‎Și mama a zis la fel.
‎„Nu-mi amintesc.”
‎I-am zis: „Mamă, nu-ți amintești nimic. ‎La ce-mi ești de folos?”
‎Și aveam aceste... n-am avut bufeuri.
‎- Dar am avut palpitații teribile. ‎- Da!
‎Am fost din doctor în doctor, ‎dar niciunul nu mi-a zis:
‎„Știi ceva? Probabil ar putea fi...”
‎Asta fiindcă nimeni nu-și face timp ‎pentru problema asta.
‎Cred că generația noastră ‎va schimba asta...
‎- Categoric. ‎- Nu vrem ca fetele noastre
‎să treacă prin asta. ‎Noi vom vorbi despre asta.
‎Cum îmi spunea Maya Angelou: ‎„Dragă, la 50, ești tot ce a vrut să fii.”
‎- Da. ‎- „La 50, ești tot ce a vrut să fii.”
‎- E uimitor! ‎- Ai sentimentul acesta?
‎E cea mai bună perioadă, ‎mă simt eu însămi foarte clar.
‎Și asta este ce... ‎Acum mă simt cea mai înțeleaptă.
‎Și cred că iar se va spune: ‎„E datorită rețelelor sociale.”
‎E datorită tuturor... ‎Ne place să ascultăm tinerii,
‎fiindcă credem că tinerețea are valoare.
‎Nu știți nimic.
‎Dacă vreau să știu ‎despre cum e să fii mamă,
‎vreau să aud asta de la cineva ‎care a terminat cu asta.
‎Vreau să văd cum au ajuns ai tăi,
‎înainte de a mă decide ‎dacă îți ascult sfatul.
‎Aș vorbi cu mama mea ‎despre a fi mamă,
‎nu vorbesc
‎cu cineva de pe Instagram ‎sau de oriunde.
‎Care acum crește copii.
‎Dar asta este cu femeile și înțelepciunea.
‎Îmbătrânim și societatea ‎ne cam dă deoparte.
‎Bărbații îmbătrânesc și ei sunt distinși, ‎părul lor grizonat e sexy.
‎Noi trebuie să arătăm ‎ca la 20 de ani.
‎Sau n-avem succes.
‎Suntem la culmea înțelepciunii.
‎E atât de multă înțelepciune ‎la femeile ca noi și mai în vârstă.
‎Și tot ce le spun tinerelor este ‎să-și facă grupul lor de prietene bune.
‎Asigurați-vă că nu sunt ‎doar câțiva de vârsta voastră.
‎Și eu fac același lucru.
‎Am tinere în grupul meu, ‎dar am și vârstnice.
‎Avem multe de învățat ‎despre a fi femeie, a fi ființă umană.
‎Dar trebuie să fim deschise ‎la faptul că femeile cunosc multe.
‎Și trebuie să fim deschise la asta.
‎A durat atât de mult
‎ca să putem să ne vedem toate succesele ‎și să ne revendicăm victoria.
‎Bărbații și-o revendică la 20 de ani. ‎„Eu sunt bărbatul!”
‎și le zic: „Nici voi nu știți nimic.”
‎Dar trebuie să fi crescut copii, ‎să fi avut 50 de milioane de succese
‎și abia acum pot spune retrospectiv:
‎„Știu ceva, am avut dreptate, ‎sunt strategică,
‎mă pricep la asta.”
‎Nu ne-am dat nouă înșine ‎încredere ca femei, până acum.
‎Da, iar tu ne ajuți să o facem, prin asta.
‎Dar noi toate o avem în noi, deci...
‎Ca părinte, adeseori nu știm
‎când lecțiile tale sunt înțelese.
‎- Da! ‎- Nu-i așa?
‎Apoi, povestești în ‎Lumina din noi
‎despre timpul când Barack ‎mergea să viziteze fetele.
‎- Da. ‎- Și ele erau în apartamentul lor cel nou.
‎A fost un moment lămuritor ‎cu un suport de pahare.
‎- Spune-ne despre el. ‎- Da.
‎Ne-au invitat la cocktail înainte de cină.
‎Era prima dată când vedeam...
‎Ele locuiau împreună ‎și se organizau ca adulții.
‎Era interesant să le vezi.
‎Aveau mobilă ‎și au vrut să ne facă niște martini slabe.
‎Știi.
‎Aveau un platou cu gustări,
‎deși Malia se plânsese ‎de prețul brânzeturilor.
‎Ne spunea: „N-am știut ‎că e atât de scumpă.”
‎Ziceam: „Acum socotiți banii ‎când e brânza voastră.”
‎S-a apropiat de platoul cu gustări
‎și a mâncat tot ‎înainte să ajungă musafirii.
‎I-am zis: „Ai puțin respect ‎pentru costul gustărilor.”
‎Noi beam paharele de băutură
‎și când să le punem pe masă, hopa! ‎Ele au scos repede suporturi de pahare.
‎Am zis: „Acum vă pasă ‎de măsuța voastră ieftină!”
‎„Nu v-am văzut repezindu-vă ‎cu suporturi de pahare la Casa Albă,
‎pe măsuța aceea de 100 de ani.”
‎Știi?
‎Dar e bine să le vezi ‎că ele ascultau.
‎Și văzându-le de departe
‎cum au găsit praf.
‎Vreau să spun că Malia e fascinată de el.
‎Spunea: „Am șters praful ‎și după câteva zile este la loc.”
‎- Da, am zis. ‎- Așa se întâmplă.
‎„De asta trebuie ‎să-l ștergeți tot timpul.”
‎Cred că visul pe care-l exprimi ‎pentru fetele tale
‎s-a văzut clar în ‎Lumina din noi.
‎E un fel de manifest, cred, ‎pentru femeia secolului 21.
‎Spui: „Nu vreau ca ele să vadă căsătoria
‎ca un fel de trofeu ‎pe care să-l vânezi și să-l câștigi.”
‎Da.
‎Ne poți spune mai multe ‎despre ce vis ai pentru...
‎Da, vreau ca fetele mele să aleagă
‎pe baza a ceea ce sunt ele ‎nu ce spune societatea că ar trebui.
‎Fiindcă definim atât de strict ‎ce ar trebui să fie un om fericit.
‎Și definiția nu se potrivește tuturor ‎și cred că multe depresii
‎și anxietăți de ambele părți, ‎la bărbați și femei, tineri sau bătrâni,
‎țin de faptul ‎că încearcă să-și croiască viața
‎în aceste limite stricte.
‎Poți fi fericit numai dacă ‎îți găsești iubirea vieții
‎și te căsătorești.
‎Unii nu sunt făcuți pentru căsătorie.
‎Unii poate nu-și găsesc niciodată ‎partenerul pe care să-l iubească,
‎dar există fericire și în cealaltă parte.
‎Știu că tu ai trecut prin asta.
‎Așa se face că mulți vin și spun:
‎- „O să faci un copil?” ‎- Da.
‎E ca atunci când ai ‎show-ul TV numărul unu,
‎ești multimilionară și aproape că...
‎oamenii tot te întreabă:
‎„Vai, dar nu ești mamă, ‎îmi pare rău pentru tine.”
‎- Da. ‎- Nu, Oprah este fericită.
‎- Foarte. ‎- Am văzut-o.
‎- Este într-adevăr fericită. ‎- Mă descurc foarte bine.
‎Da.
‎Dar vreau ca fetele mele ‎și toate fetele tinere
‎să poată avea opțiunea ‎de a avea timp să descopere
‎cine sunt ele ‎și să decidă cine vor să fie.
‎Cred că e valabil ‎și pentru bărbați, pentru tineri.
‎Este o definiție foarte strictă ‎a ce înseamnă să fii bărbat.
‎Dacă nu vrei să conduci o companie? ‎Dacă nu ești lider înnăscut?
‎Dacă îți place să lucrezi cu mâinile?
‎Și dacă vrei să stai acasă ‎să fii tată care stă acasă?
‎Imaginează-ți directorii de peste tot...
‎De asta cred că ‎mulți bărbați sunt nefericiți și furioși
‎și încearcă să aibă putere, ‎fiindcă nu își trăiesc viața în adevăr.
‎- De acord. ‎- Ei trăiesc o versiune
‎a ce cred că ar trebui să fie un bărbat.
‎- Ce spune societatea să fie. Da. ‎- Exact.
‎Vreau ca noi părinții ‎să lăsăm copiii să ne arate cine sunt
‎înainte să le impunem țelurile noastre...
‎- Da. ‎- Ca să-și găsească fericirea.
‎Îmi place ‎cum ai încheiat această bucată
‎în care vorbești despre Malia și Sasha.
‎Ai încheiat întregul capitol spunând:
‎- „Sper ca ele să găsească căminul.” ‎- Da.
‎„Sper să-și găsească căminul.”
‎De fiecare dată ‎când este o discuție despre politică,
‎despre cine să candideze la președinție, ‎apare numele tău.
‎De ce aduci asta în discuție?
‎De ce aduci asta în discuție, Oprah? ‎Ce vrei să faci?
‎Uite de ce, vreau ca tu să... ‎Eram la un prânz de duminică
‎și unii discutau despre asta și spuneau:
‎„Poate se mai gândește la asta.
‎Credeți că se va gândi la asta vreodată?” ‎eu zic „Garantat că nu.”
‎Spui oamenilor de ce nu intră în discuție ‎să candidezi la președinție?
‎În primul rând, ‎nu mi-am exprimat niciodată
‎vreun interes politic.
‎Niciodată. Am fost de acord ‎să-mi susțin soțul.
‎El a vrut să facă asta ‎și a fost foarte bun la asta.
‎Dar niciun moment eu nu am spus:
‎„Cred că vreau să candidez.”
‎Niciodată. Așa că mă întreb
‎oare ce îmi doresc contează?
‎- Ce drăguț! ‎- Oare cine aleg să fiu
‎are legătură cu asta?
‎Politica este grea și este...
‎Cei care intră în politică...
‎Ca într-o căsnicie, ‎ca cu copiii, trebuie să vrei.
‎Trebuie să fie în sufletul tău, ‎fiindcă este foarte important.
‎Nu este în sufletul meu.
‎Serviciul este în sufletul meu,
‎să ajut oamenii este în sufletul meu, ‎să lucrez cu copiii, asta e...
‎Îmi voi petrece viața ‎încercând să fac copiii să fie văzuți
‎și să-și găsească lumina.
‎Asta voi face.
‎- Nu trebuie să am un post pentru asta. ‎- Da.
‎De fapt, cred că sunt mai eficientă ‎dacă nu sunt în politică
‎fiindcă, din păcate, ‎politica a devenit foarte divizată.
‎În minutul în care declari un partid,
‎ești înstrăinat ‎de cealaltă jumătate de țară.
‎Acum, poate cei care nu sunt de acord ‎cu mine din perspectivă politică
‎tot mai pot obține ‎niște instrumente care să-i ajute.
‎Poate pot ajuta un copil ‎care este republican.
‎Fiindcă poate mă ascultă. ‎Cred că din păcate politica ne limitează.
‎Trebuie să ne străduim să depășim asta.
‎Trebuie să vedem cum să ne reunim
‎în cum ne vedem unii pe alții ‎dincolo de liniile partinice,
‎fiindcă suntem totuși o singură țară.
‎Trebuie să ne susținem ‎reciproc tot timpul.
‎Nu ne putem permite ‎să fim divizați și cuceriți.
‎Dar aceea nu voi fi eu.
‎Nu voi fi eu cea care politic să fac asta.
‎Și nici n-ai mai putea purta ‎pantalonii aceia de piele.
‎Cu siguranță n-aș putea! ‎Așa că, iată, asta este.
‎Deci, înainte de a citi ‎Lumina din noi,
‎simțeam și știu că și mulți dintre voi ‎ați simțit asta,
‎fiindcă am avut aceste discuții ‎despre cât de rele sunt lucrurile
‎- ...când suntem cu prietenii. ‎- Da.
‎Și cred că mulți dintre noi s-au simțit ‎cum te-ai simțit tu înainte să o scrii,
‎că sunt atâte de multe probleme mari,
‎atât de multe lucruri ce trebuie depășite,
‎și se pare că este o conspirație ‎de nebunie care are loc în lume.
‎Deci cum să revenim la încredere?
‎Da.
‎Să avem încredere în guvernul nostru, ‎încredere unii în alții...
‎- Da. ‎- ...într-un fel
‎care să nu ne facă ‎să ne simțim amorțiți și obosiți mereu.
‎Cred că nu putem subestima
‎ce a făcut carantina ‎ca să exacerbeze asta,
‎fiindcă eram izolați unii de alții, fizic.
‎Și această perioadă unora le-a plăcut.
‎Au zis: ‎„M-am săturat de lume,” așa-i?
‎Cred că avem nevoie să fim unii cu alții.
‎Chiar avem nevoie.
‎Cred că atunci când ne reunim
‎și ne apropiem unii de alții,
‎ne simțim mai bine.
‎Ne simțim mai bine...
‎Nu vă simțiți bine ‎că sunteți aici acum?
‎- Te simți mai bine, marți seară? ‎- Și n-am putut face asta.
‎Mereu am spus ‎că e greu să urăști de aproape.
‎Și am fost izolați unii de alții.
‎Auzim unii de alții de la știri ‎și de pe rețelele sociale.
‎Și, din experiența mea cu această țară,
‎știu că acest lucru este o distorsionare ‎a realității a ceea ce suntem.
‎Am călătorit în toată această țară,
‎în comunități de diferite rase
‎cu medii socio-economice ‎și afilieri politice diferite
‎și oamenii au fost,
‎peste tot, buni și decenți cu mine,
‎cu familia mea, ‎după ce au ajuns să ne cunoască.
‎Poate ei nu sunt de acord, ‎dar nu suntem cei pe care-i vedem la TV
‎și vreau să reamintesc asta.
‎Că nu trebuie să ne temem unii de alții.
‎Toată lumea... Sunt pături de oameni ‎care au probleme mari,
‎dar marea majoritate ‎sunt ca Toot și Gramps, ca mama și tata.
‎Muncesc din greu, ‎sunt oameni onești și decenți
‎care nu au titluri
‎care sunt recunoscători, ‎mândri că sunt americani,
‎sunt doritori să lucreze din greu, ‎care spun adevărul.
‎Așa este țara noastră și...
‎Dar trebuie să avem lideri...
‎care să reflecte acest lucru.
‎Știi?
‎E periculos când conducerea noastră ‎spune ceva diferit.
‎Ador începutul cărții.
‎Ai o poezie a lui Alberto Ríos care spune:
‎„Dacă cineva din arborele tău genealogic
‎făcea necazuri, o sută nu făceau.
‎Răul nu învinge.
‎Nu până la urmă.
‎Indiferent cât de zgomotoși ar fi ei.
‎Pur și simplu nu am fi aici, ‎dacă ar fi așa.”
‎E un adevăr simplu.
‎Și asta ne aduce la fraza ‎care a devenit sinonimă cu numele tău.
‎„Când ei sunt josnici, ‎noi suntem la înălțime.”
‎„Suntem la înălțime.”
‎Și tu spui că fiind la înălțime,
‎înseamnă să iei o pauză
‎înainte să reacționezi la ceva. Corect?
‎- Absolut. ‎- Bine.
‎Ce s-a petrecut recent ‎în viața ta sau în țară
‎care să te facă să te retragi și să spui: ‎„Iau o pauză să fiu la înălțime”?
‎Sunt multe lucruri în lume ‎care mă supără.
‎- Stai să te întreb ceva! ‎- Da.
‎Te situezi la înălțime imediat?
‎- Vai, nu. Nu. ‎- Bine.
‎Pentru asta e grupul de prietene, știi?
‎Stăm la masa din bucătărie ‎și avem „ședință de josnicie.”
‎Știi?
‎Suntem josnice de tot, ‎de ne culegem de pe jos.
‎- Bine. ‎- Făceam asta și cu personalul meu
‎de la Casa Albă, ‎înainte să țin un discurs
‎sau să dau un interviu.
‎Exersam întrebări și răspunsuri
‎fiindcă ei știau ‎că trebuia să dau afară josnicia din mine.
‎- Așa că... ‎- Nu ne simțim mai bine știind asta?
‎Da, exersam ceea ce aș numi:
‎„Declarațiile de încheiere a președinției” ‎pe care le puteam face.
‎Spuneam: „Știți ceva?
‎Am putea să ne ducem acasă ‎dacă spun doar „bâști”, da?
‎Și echipa mea mă privea și ziceau:
‎„Păi, să nu faci asta.”
‎Dar, câteodată...
‎să fii la înălțime ‎nu înseamnă că nu simți furia.
‎Nu înseamnă că ar trebui să nu simți.
‎Nu înseamnă că ar trebui să te complaci
‎în nedreptate și inegalitate.
‎Nu înseamnă că nu trebuie să mai lucrezi.
‎Este doar alegerea unei abordări.
‎A fi la înălțime este o alegere.
‎Este alegerea ‎pe care o cred cea mai matură.
‎Este o alegere pe termen lung.
‎Nu înseamnă să stagnezi ‎în ce simți instinctiv.
‎Senzația din acel moment ‎este autoindulgență.
‎Și când ești lider cu o platformă,
‎nu îți permiți să aprobi ‎partea urâtă din interior.
‎Avem responsabilitatea ‎de a fi la înălțime, fiindcă am trăit
‎perioade când conducerea era josnică
‎și nimeni nu se simte bine așa.
‎Asta nu conduce la soluții, ‎pur și simplu nu merge.
‎Deci, eu răspund în carte la întrebarea
‎pe care mi-o pune toată lumea:
‎„Tot la înălțime ești, Michelle? ‎Acum? Pe bune? Chiar așa?”
‎Iar răspunsul meu este: „Da, absolut.
‎Mereu vom fi la înălțime. ‎Suntem la înălțime
‎dar ne facem și treaba.”
‎Și asta vreau să știe tinerii
‎că lumina din noi e în fiecare dintre noi,
‎trebuie să învățăm ‎cum s-o strângem în noi mai întâi.
‎Nu putem să privim la alții ‎ca ei să o adune în noi,
‎fiindcă, uneori, ei n-o au în ei înșiși.
‎Și, odată e am strâns-o, ‎trebuie să o protejăm.
‎Să o protejăm cu grupul de prieteni buni, ‎să ținem oamenii aproape,
‎dar să-i și lăsăm să plece ‎când nu te ajută spre mai bine.
‎- Când își pierd oxigenul. ‎- Când își pierd oxigenul.
‎Trebuie să te protejezi ‎de otrava care e în lume.
‎Trebuie să ieși din oglinda altora.
‎Când te-ai întărit și te-ai adunat,
‎atunci este responsabilitatea ta ‎să împarți lumina aceea.
‎Asta înseamnă să fii la înălțime.
‎Dacă vă gândiți să interacționați,
‎să vorbiți, să dați mesaje, ‎să utilizați rețelele sociale,
‎gândiți-vă la lumina din voi.
‎Conduceți cu acea lumină,
‎fiindcă lumina aduce lumină, ‎speranța aduce speranță.
‎Să fii la înălțime aduce mult mai mult.
‎De asta facem așa.
‎Îți mulțumim că ne-ai reamintit ‎de lumina din noi, Michelle Obama!
‎- Mulțumesc, Oprah Winfrey! ‎- Teatrul YouTube!
‎- Mulțumesc, LA! Fiți buni! ‎- Mulțumesc, LA!
‎MULȚUMESC, ‎LOS ANGELES!
‎Noapte bună tuturor!
‎Subtitrarea: Elvira Tătucu