Downloaded from YTS.MX
- Hej, hur är det? - Hur kom ni hit?
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Vi tog en Uber. - Uber, raring.
Han var jättegullig.
Han tyckte vi var roliga, för det är vi.
- Hur mår du? - Bara bra.
Det ska bli kul att se andra versionen, vad som ändrats.
Ledsen att jag inte kunde komma till den första.
Du går i skolan, det är okej. Är du ledig nu?
Ja, jag är ledig.
Ja, hästsvansen känns lite som ett sista ryck.
- Har du kört med hästsvans? - Ja.
- Flätade du Kimmel i morse? - Såg du det?
- Gulligt. - Tyckte du?
- Ja. - Tack! Glad att ni gillar det.
- Det gör vi. - Ja, det gör vi.
- Jag saknar er. - Jag vet. Och vi har saknat dig!
Men nu har vi två hela veckor tillsammans.
Jag ska inte be om mer.
- Jag tänkte säga... - Vi sa det.
Bara för att du ringde oss båda separat.
Och vi tänkte: "Varför ringer hon? Vi har inte så många middagar
att vi får slut på saker att säga."
Tre och en halv timme i bilen.
Oj!
Jag kunde ha flugit hit från Chicago.
Ja. Du kan åka tillbaka dit snart.
Kunde ha åkt tillbaka till Chicago, otroligt.
- Så vi ska... - Hallå där.
- Hej, välkommen. - Det här är Rita.
- Hon ska vara vår scenchef... - Hej, Rita.
- hjälpa oss med allt. - Scenchef. Hej.
- Det är sista showen, vet ni. - Jag vet.
- Hon är klar. Vi du ha dessa på? - Okej.
Bra gjort.
Är ni redo att se Michelle Obama? För lite oväsen!
Kom igen! Nu kör vi!
Sista kvällen!
- Sista kvällen. Vi ska göra det bra. - I LA.
- Det kommer bli toppen. - Sista kvällen.
Två, tre!
Jag håller på att bli!
ATT BLI
För fyra år sedan när jag släppte mina memoarer Min historia
reste jag runt i världen
och träffade så många otroliga människor, bland andra några av er.
Den turnén var en av mitt livs bästa upplevelser.
Men så plötsligt förändrades allt.
ALLT ÄR INSTÄLLT
Världen gick in i lockdown och stängdes.
Vi tvingades ifrån varandra.
Samtidigt måste vi handskas med andra mycket personliga utmaningar.
En mycket senkommen uppgörelse med rasfrågor i Amerika.
Alltihop gjorde oss omskakade och arga,
förtvivlade och osedda,
och kanske mer än något annat ensamma.
Hur hamnade vi här?
Hur har vi förändrats?
Och viktigast av allt, kan vi återfå lite stabilitet?
Det är de frågor jag funderar på
i min nya bok och podd.
Många av er har säkert gjort det också.
Och det är därför vi är här ikväll, tillsammans igen.
För även när världen känns så mörk
försöker vi skydda, nära och dela det ljus vi bär.
LJUSET VI BÄR
Tro mig, jag har inte alla svaren.
Långt ifrån. Men jag har min egen berättelse.
Och det har ni med.
Och för att hjälpa oss att börja väva samman de historierna
är jag glad att ha min kära vän här som ska belysa en väg framåt.
Ge en stor applåd för den enda och enastående
Oprah Winfrey!
Hallå, LA!
Hej!
Hallå, LA!
Hallå, LA däruppe!
Hallå, LA därute!
Så kul att se er, LA!
Oj!
Herregud.
Så fantastiskt att ni är här
en tisdagskväll.
Sista kvällen på turnén Ljuset vi bär!
Kolla på er!
Okej. Jag vet att ni alla någon gång i livet varit på
ett evenemang där moderatorn
står framför er och säger:
"Vi har en gäst ikväll som inte behöver presenteras",
och sedan ägnar 20 minuter...
åt att berätta allt den personen gjort sedan hen föddes.
Det tänker inte jag göra.
Jag ska inte göra det.
För jag vet att ni redan vet vem som är här.
För jag vet att ni åkt på väg 101 och 405 och 5...
och väg 10...
Jag kom på väg 101, det tog 3,5 timmar.
Jag är här av samma skäl som ni.
För att få lite av ljuset hon bär!
Så kvinnan som faktiskt inte behöver någon presentation.
Vår Första dam för evigt,
Michelle Obama!
Oprah Winfrey!
- Kolla bara. - Kolla på LA!
YouTube-teatern!
Sista kvällen!
Åh, herregud!
LA!
Det här är rätta sättet att avsluta en turné.
- Det här är... - Det tycker jag att det är.
Jag måste säga, det är en tisdagskväll...
- Det är tisdag kväll! - Det är inte ens...
Inte ens mitt i veckan, och folk har kommit
- för att se dig. - Herregud.
Ja...
Jag tycker det är en ganska stor extrabonus
att få hit Oprah Winfrey också.
Alla andra moderatorer
var så glada att de inte följde med dig.
- Så... - Ja...
Det är intressant, för att...
jag har följt dig på Instagram
och folk har skickat meddelanden till mig: "Herregud,
du måste se vad Conan gjort. vad Tracee Ellis Ross gjort,
vad Gayle gjort. Har du sett Tyler? Eller Ellen?"
Och jag kände liksom: "Herregud..."
Slog rädslan till?
- Min rädsla! - Till och med Oprah Winfrey
- kan känna rädsla. - Känna rädsla!
Visste ni det?
Vet du vad som hände? Jag tänkte:
"Jag ska hämta verktygslådan..."
Exakt. För du vet hur detta går till.
-"Jag vet hur man gör en intervju." - Jag vet hur man gör en intervju!
- Jag är inte rädd för folk. - Precis!
- Så här är vi nu. - Ja. Tack för att du kom,
- min kära, kära vän. - Tack. Jag älskar dig så mycket.
- Jag älskar dig med. - Jag uppskattar dig verkligen.
- Detsamma. - Det du står för.
Så det här är sista kvällen på en turné till sex städer
som utvecklats ur en lockdown.
- Ja. - Så du kom ut på andra sidan
och gav oss Ljuset vi bär.
Men innan du kom till andra sidan
vill jag veta var du var och vad som hände
när du insåg att detta är på allvar,
- och vi kan inte åka någonstans. - Ja.
Det var intressant, för jag var på resa.
Turnén hade just avslutats och vi tog lite ledigt. Jag var på resa
för att hålla några tal.
Jag var i Las Vegas för jag hade kombinerat några av talen
med att fira med mitt team,
för att tacka dem för allt jobb under turnén.
- Det var i mars 2020. - I mars.
Det snackades om covid, men
det var lite osäkert: "Vad är det här?" Så vi var Vegas,
och då började en långsam våg av avbokningar.
Minns du vågeffekten? För folk visste inte vad de skulle göra.
- Precis. - Företag fattade
olika beslut, så vi blev fast i Vegas
och såg hela världen sakta stängas av. Så kändes det.
Evenemang började ställas in. Och vi var i Vegas.
Kasinona började tömmas.
Gatorna i Las Vegas började bli tomma.
Det kändes som att vara i en spökstad.
- Tänkte du att du måste hem? - Ja.
Vi försökte vara ansvarsfulla och vänta tills det sista ställts in.
- Precis. - Till sist ställde de in det,
och vi tog flyget och åkte hem.
Det var läskigt, att vara ute på resa
när världen sakta stängdes ner.
- Vi var inte riktigt säkra. - Vi var inte säkra på någonting.
- Alla använde handsprit hela tiden. - Precis.
- Tvättade sina livsmedel. - Ja.
Tvättade sina livsmedel. - Med tvål. Ja.
Det var den fasen, ja.
Och jag var orolig för flickorna, för de var...
kvar i skolan och jag tänkte: "Mina bebisar är därute med covid!"
Jag hoppades att universiteten skulle vara ansvarsfulla.
Till sist fattades beslutet att de skulle komma hem,
men då tänkte jag: "Herregud, kommer de hit?"
"De ska gå igenom flygplatser och sitta på flygplan",
så Barack och jag sa åt dem att använda munskydd.
Och när de kom hem
tvingade jag dem att stanna i garaget
och öppna alla sina grejor.
Jag tänkte tvinga dem att stanna därute.
Jag sa åt dem att ta av sig sina reskläder.
Vi visste inte vad som pågick.
Min man tyckte att jag var lite irrationell,
men jag bara: "Vi försöker att..." Vi visste ju inte!
Det var inte irrationellt, raring. Stedman fick bo i gästhuset i 14 dagar.
Det kommer jag ihåg!
Det var under 14-dagarsperioden.
Så Malia och Sasha, jag lät er komma in i huset i alla fall.
Men vi förberedde oss för att skapa ett covidsäkert samhälle,
och eftersom de hade rest höll vi liksom andan
och såg till att de inte tog med sig något virus hem.
Vi visste inte hur länge vi skulle vänta, hur lång inkubationstiden var.
Var du faktiskt rädd att få covid första året, innan vaccinerna
- kom? - Det är intressant.
Jag tror det hjälpte att vi bodde med en före detta president...
- Det kan hjälpa. - ...som...
En president som läser och tror på vetenskapen.
Som hade...
styrt landet genom flera pandemier.
Minns ni ebola?
Jag tror det var ett fall som rapporterades i USA.
Det var min man.
Tog oss bort från depressionens avgrund...
Det har alla glömt nu, hur... vilket dåligt skick vi var i.
Så vi bodde med det vi kallar faktakillen.
Han visste tillräckligt för att veta vad det här var.
Så det var skrämmande, men vi hade information.
- Det som var skrämmande... - Så ni var rädda på ett bekvämt sätt.
På ett bekvämt sätt. Det som var skrämmande...
Du pratar ju om det i boken, att vara rädd på ett bekvämt sätt.
- Jag var livrädd. - Det som skrämde mig, Oprah,
var att se all förvirring...
- Ja. - ...i världen.
De blandade budskapen, den bristande konsekvensen.
Bristen på ledarskap, bristen på en plan,
att se att folk inte tog det på allvar.
Folk behandlade pandemin som en långsemester.
Folk bråkade om att använda munskydd,
man såg ungdomar som festade på Floridas stränder.
- Minns du det? Ja. - Det var skrämmande,
för jag tänkte att de ungdomarna skulle gå hem
till en mor- eller farförälder eller någon med en autoimmun sjukdom
och det skulle bli en katastrof.
Det var det som skrämde mig. Att se desinformationen.
Det var skrämmande.
Att se folk angripa vetenskapsmän och experter.
Det var det som var skrämmande för mig.
Att se att världen inte handskades bra med detta.
Jag åt mig igenom hela pandemin.
- Vi hade taco-tisdag... - Vi hade taco-tisdag!
- Vi älskade taco-tisdag. - Vi älskade taco-tisdag,
- men tisdagarna kom så tätt. - Ja.
-"Är det tisdag nu igen?" - Hände det hemma hos er:
-"Är det tisdag nu igen?" - Igen?
Herregud. Vi fick ha taco-tisdag varannan tisdag,
för tiden gick så fort, dagarna bara passerade och jag tänkte:
"Har jag gjort något? Har jag uppnått något?"
Och här kommer du ut på andra sidan och har skrivit en bok.
Du har skrivit en bok.
Du var väl inte sån till en början, va?
Du sa inte: "Jag ska ta alla personliga
problem jag har haft, Barack,
jag ska ta den energin
och låta den bli till en fyr för det ljus
som vi alla bär."
- Nej, så gick det inte till. - Det gjorde det inte, nej.
Boken kom ur ett... du vet, folk ber
om råd hela tiden. Du vet?
De frågar mig alltid hur jag gjorde.
"Hur hamnade du här? Hur kom du över din rädsla?
Hur hittade du din röst? Hur känner du dig sedd när
du uppfostrats till att inte se dig själv i världen?"
Så jag hade verkligen tampats med de frågorna, och tänkt:
"När jag får chansen att tala till ungdomar",
vilket jag får ibland, jag ägnar mycket tid åt att tala till ungdomar,
"ska jag försöka besvara dem."
Men jag kan ju bara träffa ett visst antal, så jag tänkte:
"De söker vägledning, de söker en röst."
Så jag började utforma boken redan före pandemin
men jag märkte också att jag var på väg ner i en depression,
med en loop i skallen,
en rädsla där jag såg världen falla samman,
och jag behövde hitta mitt eget hopp.
Det kändes som om jag förlorat lite av mitt eget ljus.
Så jag fick söka i min egen verktygslåda
efter sätt att ta mig ur det så att jag kunde besvara de frågorna
och fortsätta vara till hjälp, för
när man hamnar i en sådan låg sinnesstämning
är det svårt att finna sitt ljus,
eller tro att det spelar någon roll om man delar det.
Såg du på världen som vi alla gjorde?
Från en rädsla? För så mycket hände,
- och vi hade sett så många lögner... - Ja.
- det hade förnekats... - Ja.
av folk som vi trodde var resonliga,
så jag tror att många av oss började tänka:
"Det spelar ingen roll. Som i Charlottesville,
fina människor på båda sidor." Inget kommer att förändras.
- Och sedan såg vi rädslan ta till vapen. - Ja.
Och när vi såg rädsla som tog till vapen
- hos en ex-president, inte din man... - Ja.
...blev du rädd då, eller arg?
Båda delarna.
Det gjorde mig rädd. Och arg. Det var en besvikelse.
En besvikelse efter att vi jobbat så hårt
för att lägga ribban högt, försökt göra allt rätt,
leda med hopp, främja vänlighet, medkänsla och empati
så...
valde världen antingen jakande,
eller så var de likgiltiga och röstade inte ens.
Vilket gjorde ännu större skada för folk som inte röstade
många av dem var personer som hade röstat på oss.
Så jag kände mig lite övergiven.
"Betydde det något, det vi gjorde?"
Det var den mörka delen av den tiden.
Men jag... och...
Det var då.
Jag delar det för att vi alla går igenom sådana perioder.
Alla kan inte vara en fyrbåk för hopp hela tiden.
Jag är mer cynisk än min man,
som har ett ljus som alltid är hoppfullt.
jag har sådan tur som får leva med honom
för han håller mig fokuserad på sanningen.
Men ja, att rädslan tar till vapen är väldigt farligt.
Om man ser på alla illdåd som skett
under mänsklighetens historia,
slaveriet, förintelsen, alla krig,
all misogyni, alla hatbrott eller homofobi,
alla är baserade på rädsla, girighet och strävan efter makt.
Så det är en farlig sak.
Det är farligt att se
hur livet påverkas av den rädslan.
Det avgör vem som får en utbildning,
vem som får rättvisa.
Ofta är det skillnaden mellan en smäll på handen
och ett knä i nacken.
Det är en sak vi måste vara medvetna om
och lära oss att avkoda,
så att ledare inte kan få oss att vända oss mot varandra.
Det är en farlig sak.
Som du vet Oprah, du som har haft en enorm plattform
under väldigt lång tid,
du vet hur lätt det skulle vara om du valde
att använda din plattform i ett negativt ljus.
Men varför gör du inte det?
Efter alla dessa år, du hade ett tv-program,
du kunde ha piskat upp massorna till en hel massa,
men valde att låta bli. Förklara?
Ja, och när man ser andra använda det
till en sådan nackdel,
så är det deprimerande, jag tror många blev liksom avdomnade av det.
Och du säger att när du beställde stickorna på nätet
- hade du nått en riktigt låg punkt. - Ja.
Jag vet inte riktigt hur stickning ska ta en ur det,
- men okej, - Jag vet.
Stickandet är en metafor.
Men jag lärde mig att sticka.
Stickade jag inte något till dig?
- Jag stickade... det var Gayle. - Nej, du... det var Gayle.
Gayles barnbarn.
- Du stickade en jättefin... - Ja, du vet, jag...
Jag stickade den där tröjan!
- Jag gjorde den tröjan! - Tröja.
- Du gjorde den tröjan. - Vilken gullig bebis.
Ja. Luca.
Det jag fick ut av stickningen
var mer meditativt.
Det stillade mitt sinne
på ett sätt jag behövde.
Det är vad tro gör för en.
Stänger av hjärnan.
Vi försöker tänka oss fram så mycket.
Men vi har inte mycket kontroll över vårt sinne.
Det är därför man ger upp det.
Man måste överlämna det till något större än en själv,
men det jag lärde mig av det, det jag kom fram till,
var att i tider när problemen verkar så stora,
så oöverkomliga,
då måste vi fokusera på det vi kan kontrollera.
Det är det enda vi kan göra, ägna oss åt stickningen vi har i knät.
Och vet du vad? Det räcker.
Vi lever i en värld där större alltid är bättre,
där vi alltid är upptagna,
försöker ta oss an allting på ett storslaget sätt.
Våra barn utsätts för det.
Jag får brev från ungdomar som vid 15 års ålder försöker:
"Jag måste rädda världen. Jag måste fixa mitt område."
Men min poäng är att man har inte den förmågan än.
Man måste fokusera på sin stickning,
och när man är 12, 15 år är stickningen ens hemläxor.
Gå klart skolan.
Det jag lärde mig av det är
att börja med något litet som du kan kontrollera.
- Det stämmer. - Kontrollera det du kan.
Precis.
Det tema
som framträder ur Ljuset vi bär för mig
är att du fick en bra uppfostran.
- Jag hade tur. - Du fick en bra uppfostran.
- Jag blev välsignad. - Du måste ha haft otroligt
- kraftfulla stjärnor till föräldrar. - Ja.
Som brydde sig om dig och hade ett öppet sinne.
Jag tycker det är underbart att
du ägnar ett helt avsnitt, kapitel, till "Möt min mamma"
och några riktiga visdomsord från henne om barnuppfostran,
en av mina favoriter är: "Uppfostra det barn du har."
- Ja, verkligen. - Det är toppen.
Men känslan som blev kvar var:
"Jag önskar att vi fått träffa din far."
Ja.
Jag önskar att vi alla fått träffa honom,
för budskapet han gav dig som ung flicka var:
"Ingen kan få dig att tycka illa om dig själv
- om du tycker om dig själv..." - Det stämmer.
-är det underliggande temat i boken. - Ja.
- Precis.
I slutänden
kan vi inte kontrollera vad andra tänker, säger eller gör.
Det kan vi inte.
Så vårt ljus kan inte vara beroende av någon annan.
För de har kanske inget att ge.
Min far var som en levande livslektion för mig,
för han var en svart man, arbetarklass,
troligen fattig, även om vi inte tyckte att vi var fattiga,
han hade MS
och kämpade hela livet med den funktionsnedsättningen.
Vi såg hans kropp försämras
och jag började med att berätta om käppen för den var ett viktigt verktyg.
istället för att ge upp om livet
som han kunde ha gjort, struntat i allt och börjat gå på bidrag,
aldrig jobba en dag till i sitt liv,
istället valde han att använda det verktyg han behövde.
Först var det en käpp och när det inte räckte
bytte han till kryckor.
Och när det inte funkade längre fram i livet
behövde han mer assistans.
Då bytte han till en rullator.
Till sist behövde han en permobil.
Hela våra liv. Men han gav aldrig upp.
Han klandrade aldrig någon,
lät aldrig den här besvikelsen som han måste ha känt
förgöra honom.
Den gjorde honom inte negativ.
Han kunde ramla,
jag vet inte om han nånsin föll på väg till jobbet,
men han kunde ramla hemma, snubbla på mattan.
Att se sin far falla till marken
exponerar sårbarheten.
Det var skrämmande,
men pappa gjorde sitt bästa för att ta sig upp snabbt och skratta bort det,
för skratt var också ett verktyg.
Det jag lärde mig av honom är det som står i boken:
"Man faller, man reser sig, man går vidare."
Om han kunde finna ett ljus i allt han gick igenom,
om han kunde vara ett ljus för andra,
för han var som en far för många som inte hade någon,
i min släkt och området där vi bodde.
Han såg sitt eget ljus och lärde mig att det är mitt jobb
att se mitt eget ljus.
jag älskar det som det ledande temat i boken:
"Ingen kan få dig att tycka illa om dig själv om du mår bra."
Det du säger i Ljuset vi bär
är att det är ditt jobb att få dig själv att må bra.
- Det är ditt eget ansvar. - Det stämmer.
Det får mig alltid att må bättre.
Min far visade mig att jag hade kontroll över mitt liv.
- Ja. - Jag hade kontroll över mina känslor.
Jag behövde inte vara beroende av att någon skulle vara snäll mot mig,
vara rättvis mot mig.
Vi visste att livet var orättvist.
Så när jag tänker på min far, om jag tycker synd om mig själv
om jag tänker att något är någon annans fel,
då tänker jag på min far och det håller mig fokuserad, rak
och klar i huvudet, och tacksam
på ett sätt som... det är en gåva.
Kan du avsluta den här meningen? "Jag hör ännu min fars röst när..."
Alltid.
Den finns alltid där.
Hans röst ekar i mitt huvud.
Hans röst var med mig första dagen på Princeton.
När jag skulle börja på denna bastion av elitism.
Han var med mig första dagen på advokatbyrån.
Även efter att han dött
gick han bredvid mig längs kyrkgången
för han var modellen för vilken sorts man jag skulle ha.
Därför kunde jag se Barack.
se förbi allt det yttre,
och det yttre var inte illa, men...
men jag kunde se det som var viktigt att titta efter i en man.
Han är med mig nu, här på scenen med mig.
Det är honom jag tänker på när jag försöker tala sanning,
visa min autenticitet och sårbarhet.
Han är alltid där.
Jag älskar att du sa att han hjälpt dig på så många sätt
för att kunna se vad du behövde se i Barack Obama.
Kan vi prata en stund om din man?
- Ja, gärna. - Okej.
Folk har försökt fånga er kärlekshistoria.
- Där är han. - De har försökt fånga er historia.
De gjorde en film och en serie om Första damen.
De försökte, men de kan inte förstå!
- Nej. - De kan inte förstå.
Men du summerade det så fullständigt i bara en mening
som var så kraftfull när jag läste den
att jag fick tårar i ögonen.
Minns du vilken mening det var?
Nej.
Jag vet inte vilken mening som fick dig att gråta.
Okej. Meningen var...
Du pratade om att ni bott på många ställen.
- Och... "Barack är mitt hem!" - Ja, Barack är mitt hem.
- Ja. -"Barack är mitt hem."
"Barack är mitt hem."
Ja, det är han.
Gå nu hem och se om ni kan ställa er den frågan.
Om personen ni lever med.
Vad fånig du är.
Är hen ditt hem?
Jag gillar också hur du berättar för oss
om den första resan till Hawaii.
Första gången du kom dit tittade du efter...
och jag förstår det, du är en arbetande kvinna
som aldrig varit på Hawaii,
så du letade efter Hawaii i Hawaii Five-O.
Ni som minns den serien.
- Mai tai och solnedgång på stranden. - Mai tai och bröllops...
...och bröllopssviter.
Men istället...
istället var det en resa för att besöka hans familj.
Han kommer därifrån.
Han skulle inte på semester på någon ö,
han skulle hem till sin familj.
Men jag var ung och det var kallt i Chicago,
jag tänkte: "Jag ska till Hawaii med min man.
Det kommer bli så romantiskt."
Vi landade och åkte direkt hem till hans morföräldrar.
Inget hav.
Det var en hög byggnad, tionde våningen,
vi gick in. Det såg ut som mina morföräldrars hem.
Kunde varit södra sidan av Chicago, vilket var underbart.
- Var det? - Ja.
Att jag kände mig hemma hos hans familj.
Så vi skulle mysa. Vad är det på tv?
60 Minutes.
Och de kom med tv-brickor,
det var nog tonfiskmackor och pickles.
"Ja, jag gillar det här."
Men andra dagar åkte ni till stranden.
Jag älskar när han säger:
-"Okej, måste åka." -"Tillbaka till familjen."
-"Vi måste dit igen." - Du vet, bara: "Åh."
Jag var ung och dum och började känna:
"Jag vet inte om jag gillar detta. Det är inte så romantiskt som jag trodde."
Fast jag visade det inte.
Mamma vet att jag inte betedde mig som en bortskämd person.
- Jag var... - Fast du tänkte det:
-"Var är Hawaii från Hawaii-Five-O? - Ja. Var är...
Precis. Exakt.
Men jag avslutar med att säga att
Barack visade mig sitt sanna jag.
Ibland när folk söker en partner
letar vi efter det vi tror är mai tai och solnedgångar,
men det vi behöver är någon som respekterar och älskar sin familj,
- som ställer upp för dem... - Och som visar dig det.
- om och om igen. - Det är vad de visar.
Barack satte värde på den tid han hade med sin familj.
Stranden var fin,
men att ställa upp för sin mamma och mormor, sin lillasyster,
hjälpa dem med deras problem, han var klippan i deras familj.
Och låt mig säga dig det, han har alltid ställt upp
för mig och flickorna på samma sätt.
Han är närvarande och där när vi behöver honom.
Det var vad han visade mig på Hawaii.
när jag ville vara på stranden.
En sak vi också uppskattar
i både Min historia och Ljuset vi bär
är att du är så öppen om er relation,
ert liv, om att allt inte alltid är perfekt.
Du säger att det tog tid och mycket övning
innan ni jobbat er igenom era meningsskiljaktigheter.
- Så vad har du och han för stil? - Ja.
Jag har sagt det till honom, och sagt detta förut,
en sak som skiljer i hur vi visar kärlek är att
då hans familj bott långt bort och rest mycket
måste han lära sig att älska på distans.
Det innebär att fler ord uttalas, mer kärlek utbyts,
mer fysiskt, du vet...
-"Jag älskar dig" och allt det. - Ja: "Jag älskar dig."
-"Älskar dig med." Förstår du? - Ja.
När jag växte upp bodde alla
inom åtta kvarter från varandra,
alla mostrar och morbröder, gammelfastrar och kusiner,
och alla firade födelsedag.
Så vi var tillsammans varenda helg,
två gånger i veckan och: "Har den äran idag." Så var det för oss.
Vi var alltid tillsammans, så det var typ: "Hej då.
Jag behöver inte säga att jag älskar dig, för vi ses på lördag."
Så för mig var kärlek att dyka upp, typ:
"Sluta kyssa mig och ta hand om tvätten."
Och så har vi olika temperament.
Gissa hur jag är. Lite hetsig.
Pratsam, har lätt att bli arg.
Typ: "Va?" Men Barack vill vara rationell.
Och jag bara: "Rationell? Resonlighet är inget för mig.
Jag är arg.
Kom inte till mig med en lista i tre punkter.
Bäst du sticker härifrån och låter mig lugna mig."
Jag vill inte höra om någon resonlighet.
Hur lång tid tar det för dig att lugna ner dig?
Det är definitivt, han trodde det var:
"Nu har det gått fem minuter. Kan vi prata nu?"
Och jag: "Det räcker inte!"
Det tar tid.
Det kan ta flera timmar.
ibland kan det gå dagar när jag inte...
Jag vill inte prata med dig just nu.
Vi tvingades lära oss...
Poängen är att vi tvingades lära oss att kompromissa.
Jag måste lära mig att inte få utbrott mot honom.
Och han måste lära sig att ge mig tid att lugna mig.
Det var en läxa att lära.
Vi övar fortfarande på det, men jag delar det,
för jag ser så många unga par
som inte förstår vad äktenskap handlar om.
Förstår du?
De lägger mer tid på
att välja klänning till bröllopet
och vilka blommor de vill ha,
planerar vilka brudtärnor de ska ha.
Alla lägger alldeles för mycket pengar på bröllop.
Alldeles för mycket.
- Och... - Man vill ha ett stort firande.
- Ett enormt firande. - Man vill ha ett stort firande.
Men vi måste vara ärliga mot folk,
ärliga om det arbete
som krävs för att bygga upp ett liv med en annan person.
För mig är det inget kontroversiellt.
- Jag menar... - Det som är kontroversiellt
är om någon i din ställning är oärlig om det.
Precis så är det.
Det är som, "hashtag relationsmål",
och jag säger: "Jag var arg på honom på den där bilden."
Inte bara det...
Du sa till Gayle i Philadelphia,
vilket var bara ett par veckor sedan,
att av 30 års äktenskap
stod du inte ut med din man under tio.
- Precis. - Och då...
Och folk tänker: "Åh, herregud!"
Ja. Sociala medier blev som galna...
- Och jag bara: "Det har gått 30 år." - Se hur ärlig Michelle Obama är.
Exakt.
För sociala medier är allt annat än ärliga.
De skulle inte veta hur man är ärlig vad man än gjorde.
Varför tror du det blev sådan uppståndelse kring det?
- När du sa att 30 år... - För att unga inte kan tänka sig
att vara olyckliga ens en minut, ännu mindre i tio år.
De tänker: "Jag förtjänar att vara lycklig."
Och det är som: "Vem har sagt det? Var har du hört det?"
jag blev inte uppfostrad till att min personliga lycka
och mina känslor var viktiga. Det var mer: "Sätt dig ner.
Jag struntar i det du pratar om."
Poängen är att det kommer att vara svårt ibland.
Om man är gift i 30 år och har 10 dåliga,
jag skulle ta de oddsen.
Men jag sa också att det sammanföll med barnens födelser.
De där två förstörde all kärlek.
Sög ut den ur huset.
De kom med sin gullighet och sitt behov att äta hela tiden,
sin oförmåga att kommunicera, och man kan inte vara arg på dem.
De är ju söta. De är dina bebisar.
Så vem finns det mer i huset som jag kan säga: "Jaha, det var du!
Det var ditt fel, Barack Obama."
Och sedan växer de upp och lämnar boet
och det är som: "Där är du ju,
min kille. Jag minns dig."
Och det var ungefär tio år.
- Så det... - Vad är romantik för dig nu?
- Vad tycker du är romantiskt? - Romantik är...
Jag älskar när min man planerar något.
För det är svårt att planera något
när man är president eller före detta president.
Så om han kan överraska mig med en...
Och han blir så nöjd med sig själv när han lyckas med något sådant.
Vår 30-åriga bröllopsdag var nog det senaste romantiska han gjorde,
för han återskapade vår bröllopsresa,
att köra längs Stillahavskusten när vi precis hade gift oss.
Vi hyrde en bil i San Francisco och körde hela vägen till Big Sur,
såg Redwood-träden och åkte igenom Santa Barbara
och slutade i LA, och det var bara vi två.
Han återskapade det.
Fast det var inte bara vi två, för det var en hel bilkortege
vi hade våra agenter och tre bilar efter oss.
På den bilden är det 12 personer bakom som försöker gömma sig.
Det var annorlunda, men alla var så glada.
hans agenter sa typ: "Nu ska vi gå på promenad."
De försökte att ligga lågt, de och alla våra hjälpredor.
För vi reser med en hel folksamling.
- Men han hade planerat det. - Det var romantiskt.
Mycket romantiskt. Verkligen jättegulligt.
- Och han spelade ingen golf alls. - Inte en enda gång?
Okej. I Min historia berättar du så mycket om
åren då han var borta.
Och de åren,
när du mådde dåligt i relationen, i äktenskapet,
har det förändrats nu när han är hemma?
Alla fruarna säger typ: "Mmm."
Har det förändrats?
- Ja. -Är han en annan sorts äkta man nu
än han var alla de åren med all den pressen?
Vet du en sak?
Nej, jag tycker han är ganska konsekvent.
Jag har växt och förändrats.
Med åren har jag lärt mig
att jag måste göra mig själv lycklig.
Det bottnar i lektionerna från min far.
Han är inte ansvarig för min lycka.
Han älskar mig, bryr sig om mig,
men det mesta av min olycka handlar om mina egna val.
Jag måste vara den perfekta modern.
Jag måste göra allt rätt.
Jag måste ha ett jobb och se till
att jag höll en nivå som var stressig för mig.
- Och helt omöjlig. - Fullständigt omöjlig.
För man kan få allt,
kanske, men man kan inte få allt
samtidigt.
Låt oss säga det igen.
Man kan... Säg det du.
Man kan få allt, men inte samtidigt.
Det kan man faktiskt inte.
Hela den där...
Nej, det är omöjligt,
särskilt om man vill vara en bra förälder
och ägna tid åt sina barn.
Det är en svår balansgång.
En sak jag verkligen uppskattade i Ljuset vi bär
är när du skriver om hur bå de du och Barack insåg
att ni inte kan vara allt för varandra,
och att det är därför det är så viktigt att ha ett köksbord fullt med vänner,
vilket som du säger har bidragit till att minska pressen i ert äktenskap.
- Ja, absolut. - Berätta om köksbordet.
Okej.
Jag ska berätta om när du mötte mitt köksbord.
- Ja. Berätta det. - Får jag berätta det?
Det står inte med i boken, men...
Oprah var värd för min 50-årsfest.
- Var det min 50-årsfest? - Ja.
Inte bara din 50... Jag skulle ju inte berätta det.
- Jag visste inte att jag fick. - Okej.
Du sa ja innan du visste vad jag pratade om?
Nej, jag vill att du pratar om vad jag skulle...
Jag skulle... För en stund sedan,
ringde USA:s president Barack Obama
och frågade om jag kunde vara värd... - Ja.
I slutet av samtalet säger han:
"Var noga med att notera att det är jag som ringer.
Att det är jag som ber dig ordna detta.
Det var jag som ringde. Ingen assistent."
Så när du berättade det tänkte jag:
-"Så det var därför han sa så." - Ja, det var därför.
-"Det är jag själv." - Precis.
Så vi kom för att bo hos dig,
och du sa: "Ta med era vänner", och jag sa: "Okej".
Hon sa: "Hur många är det?" Och jag sa: "Omkring 12."
- Tolv. - Och du bara...
Vad sa du? "Du har inte 12 goda vänner."
- Ja, det sa jag. - Och jag sa: "Jo, det har jag."
- Jag försöker inte pressa in några extra. - Vem har tolv goda vänner?
Jag.
Och Oprah sa: "Jag har Gayle."
- Och det jag sa var typ... - Den enda person
jag vet som har tolv goda vänner är Jesus med hans apostlar.
Det är den enda jag känner till.
- Men sedan träffade du... - Och en av dem förrådde honom.
Okej?
- Men så mötte du mitt köksbord. - Ja.
Du såg att jag samlar på och behåller mina vänner genom hela livet.
Så jag har min rumskompis från college,
min bästa vän från juristprogrammet,
mammorna som hjälpte mig i Chicago,
vi var som en enhet, uppfostrade våra barn tillsammans.
En del av de barnen är här ikväll.
- De är som mina egna barn. - Ja.
Jag har en helt ny grupp av mammavänner och kvinnor
i Washington
som kunde förstå det livet,
några av dem var gifta med folk i Baracks administration.
Och när man är i den världen
behöver man någon som förstår plikterna.
De gjorde allt för mig.
Så jag tenderar att samla på folk och behålla dem.
För olika personer tillför olika saker till mitt liv.
Och jag kallar dem för mitt köksbord,
för vårt köksbord därhemma var alltid den plats
där vi kände oss trygga.
Vi kom in som barn från kampen på lekplatsen,
allt givande och tagande i bostadsområdet,
klagade på någon lärare eller orättvisa,
och man kunde alltid släppa ut allt vid köksbordet.
Man kände sig sedd och trygg.
Det var nog det första bord där jag kände mig sedd av mina föräldrar
som älskade att höra våra berättelser och våra röster.
man blev alltid föryngrad vid det bordet.
man kunde släppa taget om alla förolämpningar och ringaktningar,
skrika och bråka och få ut allt ur systemet,
så att man kunde samla sig igen
och gå tillbaka ut med huvudet högt.
Så det är köksbordet för mig.
Det finns så många olika aspekter av mitt liv.
Det har haft så många facetter, från moderskap till yrkesliv,
och med tiden
har köksbordet blivit allt större.
Jag kom just på en fråga.
Klarade sig alla dina vänner, jag träffade ju tolv, köksbordet,
klarade sig alla dina vänner genom nålsögat när du hamnade i Vita huset?
Nej.
- Nej, inte alla. - För vet du en sak?
Jag minns ett samtal med dig
där du sa: "Hade inget syre, kunde inte klättra."
Jag berättar om vänskap för att vi,
det känns som om vi,
studier har visat att folk har färre vänner än nånsin,
och vi rapporterar en löjligt hög nivå av ensamhet.
Ensamhet, ja.
Jag tror sociala medier har gjort att vi glömt hur man gör.
Jag tror att våra unga, på grund av pandemin,
tror att de har vänner på sociala medier.
Jag minns Sashas första konto när hon var liten,
vi lät henne ha ett, vad det nu hette,
och sedan kommer hon upp, men...
för vi bad alla följa henne, agenter, personal.
Det var typ, om du ska ha det här
så kommer alla att kolla.
Och någon kom och sa:
"Sasha har tusen vänner",
och jag tänkte: "Flicka lilla,
du känner inte tusen personer."
Men det är så unga människor...
Man tror man har tusen vänner, men känner kanske tio.
Vi har glömt hur man gör.
Men vi behöver människor.
Vi behöver kontakt på riktigt.
Vi behöver relationer som håller oss på jorden och stabila.
Så de vänner som inte klarade steget,
- eller som inte hade syre... - Ja, vi återgår till...
- Ja. - ...de som inte kom med.
De vänner som inte klarade av det,
sa du faktiskt det till dem: "Beklagar", eller gjorde någon annan det?
Det var olika.
Beroende på vad problemet var.
Men en sak har jag lärt mig.
Fortsätt vara öppen för vänner, att träffa nya.
Jag vill att mina flickor är det,
för jag vill inte att de ska vara rädda för att öppna sig
och träffa nya vänner.
För man har en känsla, man kan lita på,
man vet när människor, hur långt de...
och när de visar vilka de är måste man...
- Tro dem. - Man måste tro dem, och gå vidare.
Vissa hade svagheter som var okej för vanliga vänner.
men när man hamnar i Vita huset
är det som: "Åh, du kan inte vara den personen..."
- Häruppe. -"...häruppe, förstår du?
"För mycket står på spel."
- Absolut. - Förstår du?
Mina vänner skulle inte ställa till det.
Barack ville kanske behålla vissa vänner som...
men det var ju hans presidentskap.
Men tänk om mina vänner inte betedde sig rätt?
Det var liksom "långsam ghosting".
Ni vet?
När man inte bryter direkt,
bara blir mindre tillgänglig?
- Långsam ghosting. Okej. - Långsam ghosting.
Jag uppskattade det du skrev i Min historia
och du använde det ordet, den velocitet med vilken saker kom mot dig
när du var i Vita huset.
Och i Ljuset vi bär
pratar du om att det kändes overkligt.
- Ja. - Det finns ett ställe där du säger:
"Vi behövde ett pennskrin åt Sasha och en balklänning åt mig,
en tandborsthållare och ett ekonomiskt räddningspaket.
- Ja. -"Mina dagar blev en overklig blandning
av det banala och det extraordinära", skriver du.
Jag gillar avsnittet där du pratar om
att se Sasha för första gången med en lekkamrat,
hur lättad du var att se att det funkade.
Och sedan kom lekkamratens mamma för att hämta henne,
och Secret service sa: "Stig inte ut ur bilen."
Ja.
Och den mamman blev en av dina köksbordsvänner.
Absolut.
Jag var mer orolig över att flickorna skulle vänja sig
och ha ett normalt liv,
och inget är mer normalt än att ha en lekkamrat hemma,
även om det är i Vita huset.
Att ha riktiga vänner och känna sig som en vanlig förälder.
Gå på föräldramöten,
och Barack var coach för fjärdeklassarnas Vipers,
knatteligans flickbasketlag.
Han var deras tränare.
Jag vet inte om jag berättat det förut.
Han har skrivit om det i sin bok,
att han var tränare för laget i fjärde klass.
Klarade folk av det?
Det kändes ganska overkligt,
kanske ännu mer för alla andra i idrottshallen,
för han började manövrera sig fram, för laget tränades av föräldrar,
och som en som älskar basket var han väldigt störd över
att flickorna inte knöt sina skosnören
och att de inte spelade några matcher.
Han tyckte att de slösade bort sin talang,
och det var inte bara Sasha som var med i laget
utan även Maisy Biden, Joes yngsta barnbarn.
De är bästa vänner.
Men Maisy var en strålande idrottare
och Barack kände att de kunde bli mästare.
Så han utmanövrerade långsamt de andra tränarna
och började köra träning för tjejerna utomhus på helgerna.
De lärde sig två spelsätt, det ena var "box",
och det var allt de kunde hantera, två spelsätt.
Men att vara där en söndag när de spelade,
vi åkte dit allihop för vi var så engagerade.
Men tänk dig en liten lokal idrottshall en söndag,
med presidenten, första damen, vicepresidenten, andra damen,
mormor, Malia, alla de andra barnen
och alla deras agenter som samlas där,
och så folk på andra sidan.
Och det var inte som om Joe eller Barack höll igen.
De gormade: "Skjut! Ta bollen! Ta henne!"
- Och jag måste säga: "Joe. De..." - De går i fjärde klass.
"Och du är vicepresidenten."
Okej.
De här småtjejerna tänkte: "Skriker han åt mig?"
Men de gångerna kändes det...
Det var då vi kände att vi levde,
och vi jobbade inte bara för landet,
utan försummade inte heller våra egna barn.
Vi hade ett ansvar som föräldrar att våra barn inte skulle bli störda.
Samtidigt som vi som du vet jobbade med hälsovården
och hjälpte flickor att få en utbildning.
För vilka skulle vi vara om vi inte...
- Bra jobbat. - Tog hand om vår egen stickning,
som var våra flickor.
Det som är överraskande i Ljuset vi bär
är att du är så öppen med dina egna sårbarheter.
Du öppnar upp om allihop
vilket får oss att känna oss ännu närmare dig,
för att du visar att du är så äkta.
Så jag undrar om du ännu kämpar med självmedvetenhet.
Herregud, ja.
Rädslan finns kvar.
Jag försöker fortfarande hantera den.
Jag tror du vet att det är inbyggt i mitt DNA som svart kvinna.
Jag är här nu, men
jag har varit med om ett och annat.
Jag vet inte om du minns hur det var för oss
när vi först kom till Vita huset,
när folk ifrågasatte min mans födelseattest
och kallade mig för en arg, bitter svart kvinna,
anklagade oss för att inte älska vårt land,
inte "vara amerikaner", "vara en av dem".
Det var en del av spelet för att göra oss till "de andra".
"Gör dem till de andra, inte som vi,
då kommer du att vara rädd för dem."
Man är ständigt tvungen att försöka bevisa sig själv,
för folk lägger ribban så lågt åt en.
Jag vet att det är många i publiken
som har upplevt att folk ständigt
- underskattar dem. - Precis.
Som talar ner till en, tänker mindre om en, missbedömer en
på grund av att man är annorlunda, oavsett på vilket sätt.
Och jag definierar "annorlunda" brett.
Man måste bära det.
Men med tiden har jag jobbat på att använda den energin
som bränsle till mitt ljus, och inte låta någon dimma det.
jag har försökt ha attityden att: "Jag ska visa er.
Tror ni inte jag klarar det?
Tror ni inte jag blir en bra första dam?
Jag ska jobba arslet av mig."
Så hårt arbete är mitt sätt att försöka bekämpa det.
Jag ska jobba mig till synlighet.
Jag tror inte att någon som inte är färgad
nånsin helt kan förstå det du säger i Ljuset vi bär
att i åtta år som första dam skriver du:
"Jag har varit vaksam och mycket medveten om att Barack och jag,
och våra döttrar, har nationens ögon på oss,
att svarta personer är något historiskt i Vita huset,
- att vi inte hade råd att göra bort oss." - Nej.
Och det gjorde ni inte.
Det gjorde ni inte!
Inte en enda gång!
Inte en enda gång gjorde ni bort er!
Fast det var ju den beige kostymen.
Den beige kostymen.
Fast jag tänkte säga... jag vet.
Vet ni hur extraordinärt det är?
Inte en enda gång gjorde de bort sig,
ingen i familjen gjorde bort sig.
Ingen som avvek från kursen.
Men låt mig säga som Marian Robinson alltid säger,
vilket håller oss ödmjuka och fokuserade.
Vi representerar sanningen om vilka vi alltid har varit.
Det finns många där ute som känner sig annorlunda,
som måste bevisa att de är relevant och inte får kliva fel.
Och det är därför, som min far försökte säga,
som jag alltid måste påminna mig själv:
"Jag kan inte bevisa mig ut ur någon annans spegel,
om de väljer att se mig på ett annat sätt.
Det kan inte vara mitt fokus, deras gift kan inte vara mitt."
Det är budskapet till alla här, särskilt de unga
som börjar känna av att de ses som annorlunda,
de gränser folk försöker sätta upp i deras värld.
Vi måste öva på att vara snälla mot oss själva
möta oss själva med glädje,
tända vårt eget ljus och hantera vår egen rädsla,
för vissa personer därute kommer aldrig att se oss.
Det kommer aldrig att vara nog,
och jag hävdar att genom att använda empati
och påminna mig själv om
att om någon är instängd i sin egen litenhet
så kämpar hen med självtvivel.
De kämpar med att känna att de inte räcker till,
och jag måste kunna se det
och känna medkänsla med det
men sedan fortsätta leva mitt liv så äkta,
sårbart och sanningsenligt som jag kan,
och inte låta det dra ner mig.
Det är för att du alltid går högt.
Ja. Vi ska prata om det om en stund.
- Nu gör du det igen. - Nu gör du det, går högt.
Hur känns det nu att vara befriad
från all granskning och bedömning
i något som enkelt som
- vad du väljer att ha på dig? - Ja.
För minns ni när Michelle och Barack och familjen
åkte till Grand Canyon och Michelle hade shorts?
De försökte göra det till en stor skandal.
Och jag tänkte, häromdagen när jag såg dig i Atlanta
i skinnbyxor...
Jag sa: "Mitch McConnell skulle kalla till förhör i Senaten".
Så är det.
Om han såg dig i svarta skinnbyxor...
skulle de ha en särskild session för att diskutera...
"Vad försöker hon säga med de byxorna?"
-"Vad försöker hon säga?" -"Vad planerar hon för djävulskap?
En revolution."
Kan vi prata om hur du utvecklat en fabulös, funkig...
Vad hände med all coolhet?
- Jag tror... - Vad händer?
Oprah, jag tror vi... Vi kan relatera till typ, 50-, 60-talet.
och när man har levt länge nog
för att inte bry sig om vad andra tycker, jag menar...
det är en utveckling, att växa upp
och inse: "Låt mig leva mitt liv,
vara den jag är",
det är det som är grejen med verktyg
och jag försöker varna unga som känner att:
"Jag tänker inte så. Jag har inte kommit fram till det."
Det första jag säger i boken till unga som läser den
är att ha tålamod med sig själv.
Det tar en hel livstid att hitta sin egen röst.
Det är en process, en utveckling.
Du kommer inte vara allt du kan vara
förrän du nått en ålder,
levt lite grann, haft en del gupp på vägen och kan...
- Jag älskar boken för unga. - Ja.
- Jag köpte 24 exemplar. - Underbart.
Ja.
Jag betalade själv. Bad inte om något gratis.
- Jag köpte 24... - Det gjorde du väl inte.
Nej. Jag köpte 24 exemplar.
Du borde dubbla det antalet.
För...
Ser ni? Oprah är aldrig nöjd.
Jag skickade...
- Jag skickade dem till alla mina flickor. - Ja.
Och jag strök under vissa avsnitt,
som sidan 68, sidan 157...
-"Det här är för dig!" -"Det här är för dig!"
Och så skrev jag i början: "Med kärlek från Mama O och Michelle."
- Det är jag glad för. - Ja.
- Du vet att jag älskar dina tjejer. - Ja.
Jag tycker att den är ett värdefullt verktyg...
Finns där bra böcker säljs.
Den är ett värdefullt verktyg särskilt för unga människor,
- och en jättebra present. - Ja.
Jag hoppas den blir början till en massa samtal,
för i boken delar jag med mig av mina verktyg.
Vad som funkat och inte för mig, vi har dem allihop
och måste vara sårbara tillsammans.
Tänk på alla saker vi inte pratar om.
Som Stora M?
- Stora M? - Ja.
- Jag undrar... - Unga kvinnor frågar: "Vadå?"
Hur är stora M? Hur går det med menopaus för dig?
Det går bra.
Jag tycker jag klarar mig okej.
Jag tycker du ser bra ut!
Men det är en resa.
Det hände mig runt 52, 53,
jag trodde jag var döende.
För jag visste inte... Hade du värmevallningar?
Jag började med hormonbehandling.
Jag visste inget om det.
Där ser du. Och vi visste inget
- för studierna... - Folk pratar inte om det.
Folk gör ingen forskning på oss kvinnor.
Varför vet vi inte allt om det här?
De vill inte tala om för oss vad vi ska göra med våra livmödrar
och man vet inte ens...
Jag säger det till männen i mitt liv.
Du vet inte hur det är att vara jag och får inte kommentera.
Du får inte ha någon åsikt om mig, hur mitt hår ser ut,
vad som händer i min kropp, håll dig undan bara.
- Håll dig undan från det. - Jag älskar det.
Jag använder också hormonbehandling,
men jag visste inget om det till en början.
Jag hade inga värmevallningar, jag hade bara...
När jag frågade mamma sa hon bara: "Jag minns inte."
Min mamma sa samma sak.
-"Jag minns inte." -"Jag minns inte."
"Mamma, du minns ju ingenting. Vad är du bra för?"
Jag fick sådana här, inte värmevallningar,
- men hemsk hjärtklappning. - Ja.
Jag gick från läkare till läkare, men ingen sa:
"Det är nog..."
För ingen av dem tog sig tid att fokusera på problemet.
Jag tror vår generation kommer ändra på det...
- Absolut. - för vi vill inte att våra flickor...
ska gå igenom det. Så vi kommer prata om det.
Maya Angelou brukade säga: "50-årsåldern är allt
- du är menad att vara." - Ja.
50-årsåldern är allt
- du är menad att vara. - Fantastiskt!
Känner du så?
Jag känner tydligt att det här är den bästa tiden.
Det är nu jag känner mig som visast.
Det är som i "sociala medier".
Det är som att alla, vi gillar att lyssna på unga,
för vi tror att ungdom har ett värde.
Ni vet ingenting.
Om jag vill höra om moderskap
ska det vara från någon som har slutfört det.
Jag vill se hur dina blev,
innan jag avgör om jag ska lyssna på dina råd.
Så jag skulle prata med min mamma om moderskap,
inte prata med någon
på Instagram eller så.
Som uppfostrar barn just nu.
Det är grejen med kvinnor och visdom.
Vi blir äldre och samhället liksom släpper ut oss på bete.
När män blir äldre blir de distingerade, deras grå hår är "sexigt".
Men vi förväntas se ut som när vi var 20.
Annars är vi misslyckade.
Vi är som visast nu.
Det finns så mycket visdom hos kvinnor i vår ålder och äldre.
Till er unga kvinnor säger jag, gör ditt köksbord brett.
Se till att det inte bara är folk i din egen ålder.
Och jag gör samma sak.
Jag har både unga och äldre vid mitt köksbord.
Det finns så mycket att lära om att vara kvinna, människa.
Men vi måste vara öppna för att kvinnor vet mycket.
Det måste vi vara öppna för.
Det har tagit oss så här länge
att se våra framgångar och hävda seger.
Män hävdar den vid 20. Typ: "Jag är Mannen",
och det är som: "Du vet ingenting."
Men vi måste ha uppfostrat barn, haft 50 miljoner framgångar
och först nu kan jag se efter och säga:
"Jo, jag vet något. Jag har rätt, jag är strategisk.
Jag är bra på det här."
Vi ger inte oss själva beröm som kvinnor förrän nu.
Och du hjälper oss med det genom detta.
Men alla har vi det i oss, så...
Som förälder vet man ofta inte
när ens lärdomar når fram.
- Nej. - Eller hur?
Du berättar i Ljuset vi bär
om när du och Barack skulle hälsa på flickorna.
- Ja. - De var i sin nya lägenhet.
Och ni hade ett aha-ögonblick.
- Berätta om det. - Ja.
De bjöd in oss på cocktails före middagen.
Det var första gången vi såg...
De bodde ihop och levde som vuxna.
Det var så fint att se.
De hade möbler och försökte göra svaga martinis åt oss.
Du vet.
De hade en charkuteribricka,
även om Malia klagade på priset på ost.
Hon sa: "Jag visste inte att det var så dyrt."
Och jag sa: "Så nu räknar du pengar när det är din ost."
Hon brukade gå fram till vår charkuteribricka
och äta upp allt innan gästerna hann fram.
Jag sa: "Visa lite respekt för kostnaden för charkuterier."
Så vi drack våra drinkar
och skulle ställa dem på bordet, när hoppsan!
De drog fram underlägg.
Och jag sa: "Så nu bryr ni er om ert billiga lilla bord."
"Ni tog inte fram några underlägg i Vita huset
på det 100-åriga sidobordet."
Förstår du?
Men det var fint att se att de lyssnade.
Och se i bakgrunden hur de
upptäckte damm.
Malia var helt fascinerad av det.
"Jag dammar, och om några dagar är det tillbaka."
Och jag bara: "Ja. Det är så det funkar.
Det är därför man måste fortsätta damma."
Jag tycker att drömmen du uttryckte för dina döttrar
var så gripande i Ljuset vi bär.
Som ett manifest för 2000-talets kvinna.
Du säger: "Jag vill inte att de ska se äktenskap
som något slags trofé att jaga efter och vinna."
Nej.
Kan du berätta mer om din dröm för dina...
Ja. Jag vill att mina döttrar ska göra val
utifrån vilka de är, inte vad samhället säger att de ska vara.
För vi definierar en lycklig människa så smalt.
Det passar inte alla, och jag tror att mycket depression
och ångest hos både unga och äldre män och kvinnor
har att göra med att vi försöker klämma in våra liv
i dessa smala definitioner.
Man kan bara vara lycklig om man hittar sitt livs kärlek
och gifter sig.
Men vissa är inte gjorda för äktenskap.
Vissa hittar aldrig en partner de älskar,
men det finns lycka även på andra sidan.
Jag vet att du har upplevt det.
Hur många har inte kommit fram och sagt:
-"Ska du ha barn?" - Ja.
Du har ett ledande tv-program,
är mångmiljonär och det är nästan som om...
folk ändå tycker:
"Men du har inga barn. Jag tycker så synd om dig."
- Ja. - Men: "Nej, Oprah är lycklig."
- Väldigt. -"Jag har träffat henne.
- Hon är väldigt lycklig." - Jag klarar mig bra.
Ja.
Men jag vill att mina flickor och alla unga flickor
ska få chansen att ta sig tid att upptäcka
vilka de är, och själva bestämma vilka de vill vara.
Och det gäller män också. Unga pojkar.
Definitionen av hur en man ska vara är så smal.
Tänk om man inte vill leda ett företag? Om man inte är en ledarbegåvning?
Tänk om man älskar att jobba med händerna?
Tänk om man vill vara hemma och vara hemmapappa?
Tänk dig alla VD:ar därute...
Därför tror jag många män är olyckliga och arga
och försöker få makt, för de lever inte sin sanning.
- Jag håller med. - De lever en version
av hur de tror att en man ska vara.
- Av vad samhället sagt att de ska. - Exakt.
Så jag vill att vi föräldrar ska låta våra barn visa vilka de är,
innan vi börjar tvinga på dem
- våra mål... - Ja.
...så att de kan finna lyckan.
Jag älskar hur du avslutar det stycket
där du pratar om Malia och Sasha.
Du avslutar hela avsnittet med att säga:
-"Jag hoppas de hittar hem." - Ja.
"Jag hoppas de hittar hem."
Varenda gång som politik diskuteras,
vem som bör kandidera till president, kommer ditt namn på tal.
Varför tar du upp det?
Varför tar du upp det, Oprah? Vad försöker du göra?
Jo, jag vill att du... Jag var på söndagsbrunch
och några pratade om det och de sa:
"Hoppas hon vill överväga det.
Tror du hon nånsin gör det?" Jag sa: "Garanterat inte."
Kan du berätta varför du aldrig kommer överväga det?
Kandidera till president.
För det första är det så att jag aldrig uttryckt
något intresse för politik.
Nånsin.
Jag gick med på att stötta min man.
Han ville göra det och han var bra på det.
Men aldrig en enda gång har jag sagt:
"Jag tror jag vill kandidera."
Aldrig. Så jag bara undrar,
spelar det någon roll vad jag vill?
- Det vore fint. - Har den jag väljer att vara
något med saken att göra?
Politik är svårt, och det...
Folk som ger sig in i det...
Precis som äktenskap eller barn, man måste vilja det!
Man måste ha det i sig, för det är så viktigt.
Och jag har det inte i mig.
Jag har service i mig,
att hjälpa människor, jobba med barn, det är min...
Jag vill ägna mitt liv åt att få barn att känna sig sedda
och hitta sitt ljus.
Det vill jag göra.
Det behöver jag inte vara president för. Nej.
Jag tror faktiskt att jag är mer effektiv utanför politiken,
för tråkigt nog har politiken blivit så splittrad.
Så snart man deklarerar att man stöder ett parti
blir man alienerad från andra halvan av landet.
Men folk som inte håller med mig politiskt
kanske ändå kan hitta vissa verktyg som kan hjälpa dem.
Jag kanske kan hjälpa ett barn som är republikan?
Kanske kommer det att lyssna på mig. Tråkigt nog begränsar politiken oss.
Vi måste själva jobba oss ur det.
Vi måste ta oss samman
i hur vi ser varann över partilinjerna,
för vi är fortfarande ett och samma land.
Vi måste alltid stötta varandra.
Vi har inte råd att bli splittrade och besegrade.
Men det blir inte jag.
Jag kommer inte vara den som gör det, politiskt.
Och då skulle du inte få ha de där svarta skinnbyxorna heller.
Precis. Så det avgör saken.
Innan jag läste Ljuset vi bär
kände jag, och jag vet att många av er också gjorde det,
för vi har alla dessa samtal om hur illa det är ställt
- när vi är med våra vänner. - Ja.
Många av oss kände som du innan du skrev det,
att det finns så många stora problem,
så många saker som måste lösas,
att det känns som att det finns en konspiration av galenskap därute.
Så hur hittar vi tillbaka till tilliten?
Ja.
Att lita på vår regering, lita på varandra...
- Ja. - ...på ett sätt
som inte gör oss avdomnade och trötta.
Jag tror inte vi kan underskatta
vad karantänen gjorde för att förvärra det,
för vi var isolerade från varandra fysiskt.
För vissa kändes det bra.
"Jag är så trött på folk."
Men jag tror vi behöver vara med varandra.
Det gör vi faktiskt.
Jag tror att när vi samlas
och blandar oss, är tillsammans,
så mår vi bättre.
Vi mår bättre...
Mår inte ni bättre av att vara här ikväll?
- Mår ni bättre? Tisdagskväll? - Och vi har inte kunnat göra det.
Jag säger alltid att det är svårare att hata på nära håll.
Och vi har varit isolerade från varandra.
Vi har bara hört talas om varandra på nyheterna och i våra flöden.
Min erfarenhet av det här landet
är att det är en förvrängning av sanningen om vilka vi är.
Jag har rest över hela landet
i samhällen med olika etniciteter,
olika socio-ekonomiska bakgrunder och politiska tillhörigheter,
och folk har...
överallt varit snälla och vänliga mot mig,
min familj, så snart de lärt känna oss.
De kanske inte håller med, men vi är inte dem vi ser på tv,
och det måste vi komma ihåg.
Att vi aldrig ska vara rädda för varandra.
Alla - det finns ytterligheter, folk som kämpar hårt,
men den stora majoriteten är som mormor och morfar, mamma och pappa.
Hårt arbetande, ärliga och anständiga människor
som inte är bortskämda,
som är tacksamma, stolta amerikaner
villiga att jobba hårt och tala sanning.
Det är vad vårt land är, och...
Men vi måste ha ledare...
som återspeglar det.
Eller hur?
Det är farligt när ledarskapet säger något annat.
Jag älskar bokens början.
En dikt av Alberto Ríos som lyder:
"Om någon i ditt familjeträd var ett problem,
så var hundra det inte.
De dåliga vinner inte.
Inte till sist.
Oavsett hur högljudda de är.
Vi skulle inte vara här om det var så."
Det är en enkel sanning.
Det leder oss till frasen som blivit synonym med ditt namn:
"När de går lågt, går vi högt."
Då går vi högt.
Och du säger att gå högt
ofta innebär att ta en paus
innan man reagerar på något. Stämmer det?
- Absolut. - Okej.
Vad har hänt nyligen, i ditt liv eller i landet,
där du sagt: "Jag tar en paus och försöker gå högt?"
Det finns mycket i världen som gör mig galen.
- Vänta lite. Får jag fråga en sak? - Ja.
Går du högt direkt?
- Nej, nej. - Okej.
Det är det som köksbordet är till för, om du minns?
Jag får sitta vid köksbordet och ha en "gå lågt-session".
Förstår du?
Vi går lågt. Plockar upp oss själva från golvet.
- Okej. - Jag brukade göra en grej med personalen
i Vita huset innan jag skulle hålla tal
eller ge en intervju,
hitta på fejkade svar på frågorna
för de visste att jag behövde få ur mig det låga.
- Så jag brukade... - Visst känns det bättre att veta det?
Jag brukade spela upp det jag kallade
"Presidentens slutkommentarer", som jag hittade på.
Det kunde vara: "Vet ni vad?
Vi kan bara gå hem om jag säger 'burr', okej?"
Och teamet sa:
"Gör inte det."
Men ibland...
Att gå högt betyder inte att man inte känner vreden.
Det betyder inte att man inte ska känna något.
Det betyder inte att man nöjer sig
med orättvisa och bristande jämställdhet.
Det betyder inte att man inte gör jobbet.
Det är bara att man väljer sin metod.
Att gå högt är ett val.
Det val som jag tycker är mest moget.
Det är ett långsiktigt val.
Inte vältra sig i sin magkänsla,
i det man känner
just då, det är självupptaget.
När man är en ledare med en plattform
får man inte lov att vältra sig i sitt innersta fula.
Vi har ett ansvar att gå högt för att vi lever...
Vi har levt igenom ett ledarskap som går lågt,
och ingen mår bra av det.
Det leder inte till några lösningar. Det funkar inte.
Så mitt svar i boken på frågan
som alla har ställt:
"Går du fortfarande högt, Michelle?"
Då svarar jag: "Ja, absolut.
Vi går alltid högt. Vi går högt,
men vi gör jobbet."
Det vill jag att unga människor ska veta,
att ljuset vi alla bär inom oss
vi måste lära oss att bygga upp det inom oss först.
Vi kan inte vänta oss att andra ska bygga upp det inom oss
för ibland har de det inte i sig.
Och när vi byggt upp det måste vi skydda det.
Skydda det med ett bra köksbord, hålla kvar folk,
men också låta folk gå när de inte är till ens bästa.
- När de tappar syre. - Ja, när de tappar syre.
Man måste skydda sig mot giftet som finns därute.
Vi måste ta oss ut ur andras speglar.
Och när man samlat sig och har ordning på allt,
då är det vårt ansvar att dela det ljuset.
Det är att gå högt.
så när du tänker på att interagera,
tala ut, messa, använda sociala medier,
tänk på det ljus du bär.
Led med det ljuset,
för ljus skapar ljus, hopp skapar hopp.
Att gå högt skapar mer av samma.
Det är därför vi gör det.
Tack för att du påminde oss om ljuset vi bär. Michelle Obama!
- Tack, Oprah Winfrey. - YouTube-teatern!
- Tack, LA! Var rädda om er! - Tack, LA!
TACK, LOS ANGELES!
God natt, allihop!
Undertexter: Victoria Marklund