Downloaded from YTS.MX
ЛОС-АНДЖЕЛЕС, ГРУДЕНЬ 2022
-Як справи? -Як ви сюди доїхали?
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Викликали Uber. -Uber.
І він був дуже милим.
Він подумав, що ми кумедні, бо так воно і є.
-Як почуваєшся? -Добре.
Цікаво, чим мій другий виступ відрізняється від попереднього.
Вибач, що не змогла прийти на перший.
Ти навчаєшся, все гаразд. То ти вільна?
Так, я вільна.
Хвіст виглядає, як на останньому виступі.
-Ти ж ходила з хвостиком? -Так, знаю.
-Твоя коса з ранкового шоу Кіммела? -Ти її бачила?
-Мила. -Правда?
-Так. -Дякую! Я рада, що ви оцінили.
-Так. -Ми оцінили.
-Я скучила за вами. -Ми теж скучили!
Але у нас є цілих два тижні, які ми проведемо разом.
Я не проситиму більшого.
-Тобто... -Ми про це говорили.
Лише тому, що ти зателефонувала нам обом окремо.
А ми подумали: «Чому вона телефонує? У нас не так багато вечерь,
щоб не вистачало тем для розмов».
Три з половиною години в автівці.
Ого!
Я могла б полетіти звідси до Чикаго.
Так. Ти можеш повернутися в Чикаго незабаром.
Можу повернутися в Чикаго, неймовірно.
-Тож ми... -Привіт.
-Ласкаво просимо. -Це Рита.
-В якості режисера... -Привіт, Рито.
-супроводжуватиме нас. -Режисер.
-Друзі, це останній виступ. -Я знаю.
-Вона класна. Хочеш так? -Гаразд.
Молодець.
Ви готові побачити Мішель Обаму? Погаласуйте!
Давайте! Поїхали!
Останній вечір!
-Зробимо все правильно. -В Лос-Анджелесі.
-Буде дуже яскраво. -В останній вечір.
Два, три!
Я становлюся!
СТАНОВЛЕННЯ
Чотири роки тому я випустила «Становлення»
і подорожувала країною та світом,
зустрічаючись з неймовірними людьми, зокрема й з деким з вас.
Цей тур був одним з найкращих вражень у моєму житті.
Але потім все змінилося майже в одну мить.
ВСІ ЗАХОДИ ПЕРЕНЕСЕНО
Світ зачинився й замкнувся в собі.
Ми були відірвані один від одного.
Одночасно ми мали справу з іншими глибоко особистими проблемами.
Вже давно настав час покінчити з расизмом в Америці.
Все це залишило нас приголомшеними та розгніваними,
зневіреними та розгубленими,
і, напевно, найбільш за все — самотніми.
Як ми тут опинилися?
Як ми змінилися?
І найголовніше, як ми можемо відновити стабільність?
Я довго розмірковувала над цим
у своїй новій книзі та подкасті.
Як і багато хто з вас.
І саме тому ми сьогодні тут, знову разом.
Бо навіть коли світ здається таким темним,
ми всі намагаємося захистити, запалити і поділитися світлом, яке несемо.
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК NETFLIX,
ПРИСВЯЧЕНИЙ
СВІТЛУ, ЯКЕ МИ НЕСЕМО
Повірте, я не маю відповідей на всі питання.
Я далека від цього. Але в мене є власна історія.
У вас також.
І щоб допомогти нам сплести ці історії докупи,
я дуже рада тому, що тут є моя дорога подруга, яка освітлює шлях уперед.
Будь ласка, привітайте єдину та неповторну
Опру Вінфрі!
Вітаю, Лос-Анджелесе!
Привіт!
Вітаю, Лос-Анджелесе!
Привіт, Лос-Анджелесе!
Рада тебе бачити, Лос-Анджелесе!
Нічого собі!
О боже.
Як чудово, що ви тут
ввечері у вівторок.
В останній вечір туру «Світло, яке ми несемо»!
Погляньте на себе!
Отже, я знаю, що кожен з вас хоч раз у житті
був на заході, де ведучий
стоїть перед вами й каже:
«Наш сьогоднішній гість не потребує представлення»,
а потім наступні 20 хвилин вони...
розповідають про все, що ця людина зробила, відколи народилася.
Я не буду цього робити.
Бо розумію, що ви вже знаєте, хто тут.
Я знаю, тому що ви проїхали маршрутами 101 та 405, а також 5
та 10...
Я приїхала по 101-му шосе за три з половиною години.
Я тут з тієї ж причини, що й ви.
Щоб отримати трохи того світла, яке вона несе!
Тож ця жінка насправді не потребує представлення.
Наша назавжди Перша Леді
Мішель Обама!
Опра Вінфрі!
-Погляньте. -Лос-Анджелес!
Театр YouTube!
Останній вечір!
Боже мій!
Лос-Анджелес!
Ось так варто завершувати тур.
-Це... -Гадаю, так і треба.
Мушу сказати, що це вечір вівторка...
-Вечір вівторка! -Ще навіть не...
Ще навіть не середина тижня, а люди вже прийшли
-до тебе. -Боже мій.
Тож...
Я думаю, що досить великим бонусом стало те,
що до нас також завітала міс Опра Вінфрі.
Мушу сказати, що всі інші модератори
були дуже раді, що не стежать за тобою.
-Тож... -Ну...
Це так цікаво, тому що...
я спостерігаю за тобою в Instagram,
і люди надсилають повідомлення: «Боже,
бачили б ви, що зробили Конан або Трейсі Елліс Росс,
що зробила Гейл. Ви бачили Тайлера? А Еллен?»
І я почувалася так: «Боже мій...»
Було страшно?
-Мій розум був сповнений страху! -Навіть Опра Вінфрі
-боїться. -Боязкий розум!
-Так? -Так...
Знаєте, що сталося? Я думала:
«Гаразд, повернуся до інструментарію...»
Точно. Ти знаєш, як це робиться.
-«Я знаю, як брати інтерв'ю». -Я знаю, як брати інтерв'ю!
-Я не боюся людей. -Точно!
-Ось чому ми тут. -Так. Дякую, що прийшла,
-моя дорога подруго. -Дякую. Я так тебе люблю.
-Я теж тебе люблю. -Я тобі дуже вдячна.
-Навзаєм. -За те, що ти відстоюєш.
Отже, це останній вечір нашого туру шістьма містами,
який відбувся під час карантину.
-О, так. -Отже, ти зайшла з іншого боку
і подарувала нам «Світло, яке ми несемо». Відстоюючи «Світло, яке ми несемо».
Але перед тим, як перейти на інший бік,
я хочу дізнатися, де ти була й що відбувалося,
коли ти вперше усвідомила, що це все серйозно,
-і ми нікуди не їдемо? -Так.
Знаєш, що цікаво, я була в дорозі.
Тур щойно закінчився, ми вирішили трохи відпочити, і я була у дорозі,
виступаючи з кількома промовами.
І я була в Лас-Вегасі, тому що поєднала ці виступи
зі святкуванням з моєю командою,
щоб подякувати за роботу, яку вони виконали за час туру.
-Це було в березні 2020-го. -В березні.
І в повітрі все ще висів галас про COVID, але знаєш,
це було щось на кшталт «Що це таке?» Тож ми опинилися в Лас-Вегасі,
і саме тоді почалася повільна хвиля скасувань.
Пам'ятаєте цей ефект хвилі? Тому що люди не знали, що робити.
-Точно. -Компанії приймали
неоднозначні рішення, і ми застрягли у Вегасі,
спостерігаючи, як світ повільно вимикається. Ось як це було.
Розумієш? Заходи почали скасовувати. А ми у Вегасі.
Казино почали поволі порожніти.
Вулиці Лас-Вегасу почали порожніти.
Таке відчуття, ніби ми опинилися в місті-привиді.
-Ти думала, що тобі треба додому? -О, так.
Ми намагалися відповідально дочекатися, коли скасують останню подію.
-Так. -А потім її нарешті скасували,
ми полетіли додому.
Це моторошне відчуття — бути в дорозі,
коли світ повільно зупиняється.
-Ми не були впевнені. -Ми ні в чому не були впевнені.
-Всі просто дезінфікували руки. -Точно.
-Відмивали продукти. -Так.
-Так, відмивали продукти. -З милом.
Це була та фаза.
А потім я хвилювалася за дівчат, тому що вони були в...
ще в школі, і я подумала: «Мої діти десь там з COVID!»
І я сподівалася, що університети будуть відповідальними.
І тоді, нарешті, було вирішено, що вони повертаються додому,
але тоді я подумала: «Боже мій, вони їдуть до мене додому?»
Я думала: «Вони ходять по аеропортах і сідають в літаки»,
тому ми з Бараком закликали їх носити маски.
А коли вони повернулися додому,
я змусила їх залишитися в гаражі
і відкрити всі свої речі.
Збиралася змусити їх залишатися.
Попросила їх зняти свій дорожній одяг.
Ми нічого не розуміли.
Мій чоловік вважав, що я трохи ірраціональна,
але я сказала: «Ми намагаємося...» Ми не знали!
Це не ірраціональність, люба. Стедман пробув у пансіонаті 14 днів.
Я пам'ятаю це!
Це було протягом 14-денного періоду.
Бачите, Маліє і Сашо, принаймні, я дозволила вам зайти в будинок.
Але ми готувалися створити спільноту, безпечну від COVID,
і оскільки вони подорожували, ми затамували подих, щоб
упевнитися, що вони не привезли вірус.
Ми не знали, як довго чекати, який інкубаційний період.
Чи справді ви боялися захворіти на COVID у той перший рік,
-до появи вакцин? -Це цікаво.
Думаю, нам допомогло те, що ми жили з колишнім президентом...
-Могло допомогти. -який...
Не просто президент, а той, який читає та вірить у науку.
Який...
провів країну через кілька пандемій.
Пам'ятаєш лихоманку Ебола?
Здається, повідомляли про один випадок в США.
Це був мій чоловік.
Він повернув нас з краю депресії,
всі вже забули, в якому... поганому стані ми були.
Тож ми жили з тим, кого називаємо «хлопцем-фактом».
Він знав достатньо, аби зрозуміти, що це таке.
Було страшно, але ми мали інформацію.
-Що було страшно... -Тобто тобі було комфортно боятися.
Нам було комфортно боятися.
Як ти пишеш у книжці: комфортно боятися.
-Я була просто налякана. -Так, але найбільше мене, Опро, лякала
плутанина, яка панувала...
у світі.
Суперечливі повідомлення, непослідовність,
відсутність лідерства, відсутність плану,
коли бачиш, як люди не сприймають це серйозно.
Люди ставилися до пандемії, як до тривалої відпустки.
Сперечалися про носіння масок,
дивлячись, як діти розважаються на пляжі у Флориді.
-Пам'ятаєш? Так. -Це було страшно,
бо я думала, що ці діти поїдуть додому до бабусь
і дідусів або ще до когось з автоімунним захворюванням,
і це буде катастрофа.
Це мене й лякало. Спостерігати за дезінформацією.
Це страшно.
Спостерігати за тим, як люди атакують вчених та експертів.
Це було найстрашнішим для мене.
Спостерігати, як світ не може впоратися з цим.
Слухай, я багато їла під час пандемії.
-І у нас були вівторки з тако... -У нас були вівторки з тако!
-Нам подобалися вівторки з тако. -Подобалися вівторки з тако,
-але вівторок наступав так швидко. -Точно.
-«Сьогодні знову вівторок?» -У вас вдома буває
-таке: «Знову вівторок?» -Знову?
Я думала, що тепер варто влаштовувати вівторок тако раз на два тижні,
бо це відбувається так швидко, минають дні, а я думаю:
«Чи зробила я щось? Чи досягла чогось?»
А потім ти виходиш з іншого боку і пишеш книгу.
Ти написала книгу.
Тобто спочатку ти не була такою?
Ти не просто сказала: «Я зараз візьму всі особисті
проблеми, які в мене є, Бараку,
візьму цю енергію
і дозволю їй стати маяком для світла,
яке ми всі несемо».
-Все було не так. -Все було не так. Звісно.
Книга вийшла через те, що люди
постійно просять поради.
Вони завжди запитують мене, як я це зробила?
«Як потрапила сюди? Як ти долаєш свій страх?
Як знаходиш свій голос? Як почуваєшся помітною,
якщо тебе виховали так, щоб ти не бачила себе у світі?
І ось я вже переймаюся цими питаннями, думаючи:
«Коли ж мені випаде нагода поспілкуватися з дітьми»,
хоча й рідко, я все одно проводжу багато часу з дітьми,
намагаюся дати відповіді,
але я не можу відповісти усім дітям,
і я думаю: «Вони шукають настанови, шукають голосу».
Отже, я почала розробляти книгу ще до пандемії,
але також зрозуміла, що занурююся в депресію
із зацикленістю в голові,
коли мій наляканий розум спостерігає руйнування світу,
і я мала знайти власну надію.
Я відчувала, що потроху втрачаю своє власне світло.
І мені довелося шукати в своєму власному інструментарії
шляхи виходу з цієї ситуації, щоб відповісти на ці питання
і продовжувати бути корисною, тому що
коли ви потрапляєте в низькоемоційні місця,
важко знайти власне світло.
Важко уявити, що поширення матиме значення.
Ти дивилася на світ так само, як всі ми?
З того жахливого простору? Тому що стільки всього відбувалося,
-і ми бачили стільки брехні... -Так.
-яку заперечували... -Так.
люди, які, на нашу думку, мали б бути розумними,
що багато хто з нас замислювався:
«Це не має значення. Знаєте, Шарлотсвілл,
дуже хороші люди по обидва боки». Нічого не зміниться.
-Тоді ми побачили, як страх стає зброєю. -Так.
І коли ти побачила, як колишній президент, не твій
-чоловік, використовує страх як зброю... -Так.
це змусило тебе злякатися, чи розлютило?
І те, і інше.
Це змусило мене боятися. Це розлютило мене. Це розчаровувало.
Було дуже прикро, що після того, як ми так старанно намагалися
встановити таку високу планку, старанно намагалися зробити все правильно,
дати надію, сприяти доброті, співчуттю та емпатії,
що...
світ обрав або схвалити...
вони обрали це, або ж заспокоїлися і не голосували.
Це було, мабуть, ще болючіше, бо серед тих, хто не голосував,
було багато людей, які голосували за нас.
Тож, у певному сенсі, я відчувала себе трохи покинутою.
Це ніби: «Чи мало значення те, що ми зробили? Чи має?»
І це темний бік тих часів.
Але... ні, я... і...
Це було в той час.
І я ділюся цим, тому що ми всі проходимо через такі моменти.
Тобто ми всі не можемо бути маяками надії весь час.
І я більший цинік, ніж мій чоловік,
який просто має вогник, завжди сповнений надії.
І мені так пощастило жити з ним в одному будинку,
тому що він допомагає мені зосередитися на істині.
Але так, використання страху як зброї — це небезпечна річ.
Ти дивишся на будь-яке звірство, яке сталося
впродовж історії людства:
рабство, Голокост, будь-яка війна,
жінконенависництво, злочини на ґрунті ненависті чи гомофобії,
то все це ґрунтується на страху, жадібності та прагненні до влади.
Тому це така небезпечна річ.
Небезпечно спостерігати,
як цей страх впливає на життя.
Це впливає на те, хто отримає освіту,
хто досягне справедливості.
Часто це різниця між ляпасом по руці
та коліном по шиї.
Отже, це має бути щось, про що ми пам'ятаємо
і що ми вчимося розшифровувати для себе,
щоб лідери не могли використати наш страх, аби обернути нас один проти одного.
Це небезпечна ідея.
А ще, Опро, маючи величезну платформу
вже давно,
якби ти вирішила, як легко було б використати
свою платформу з негативною метою.
Чому б ні?
Після всіх цих років існування телевізійного шоу
ти могла б навішати людям на вуха багато чого,
але вирішила цього не робити. Чому, скажи, будь ласка?
І коли ти бачиш, як інші люди використовують це
в таких несприятливих умовах,
це пригнічує, я думаю, що багато людей були пригнічені та заціпеніли від цього.
І ти кажеш, що на той час, коли замовила ті спиці в Інтернеті,
-ти вже була на дуже низькому рівні. -Так.
Я не знаю, як в'язання допоможе вийти з цього стану, але
-нехай буде. -Знаю.
Ну, в'язання — це метафора.
Але я навчилася в'язати.
Я тобі нічого не зв'язала?
-О, я в'яжу... Це була Гейл. -Ні, ти... Це була Гейл.
Онук Гейл.
-Ти зв'язала чудовий, гарний... -Так... Знаєш, я...
Я зв'язала цей светр!
-Я зв'язала це! -Светр.
-Ти зв'язала цей светр! -Ось це миле малятко.
Так. Лука.
Те, що я отримувала від в'язання,
було більш медитативним,
допомагало заспокоїти розум,
як мені було потрібно, в цьому сенсі.
Це те, що віра робить з тобою.
Це відключає твій мозок.
Ми намагаємося знайти вихід з багатьох ситуацій.
І ми не можемо контролювати свій розум.
Ось чому ти відмовляєшся від цього.
Ти маєш відмовитися від цього заради чогось більшого.
Але завдяки цьому я зрозуміла,
що якщо ми живемо в часи, коли проблема здається такою великою
та нездоланною,
ми маємо зосередитися на тому, що можемо контролювати.
Все, що ми можемо зробити, — це пильнувати в'язання на колінах.
І знаєш що? Цього достатньо.
Ми живемо у світі, де чим більше, тим краще,
де ми завжди зайняті.
Ми хочемо розв'язувати всі проблеми масштабно.
Це впливає на наших дітей.
Я отримую листи від 15-річних молодих людей:
«Я маю врятувати світ. Хочу навести лад в окрузі».
А я вважаю, що у тебе ще немає влади чи важелів впливу, щоб це зробити.
Ти маєш зосередитися на в'язанні,
якщо тобі 12 чи 15, в'язання — твоє домашнє завдання,
це закінчення школи.
І сенс... урок, який я з цього винесла, полягає в наступному:
починай з малого, з того, що ти можеш контролювати.
-Саме так. -Контролюй те, що можеш.
Саме так.
Єдине,
що простежується на сторінках «Світла, яке ми несемо» для мене —
це те, що тебе добре виховали.
-Мені пощастило. -Тебе добре виховали.
-Я отримала благословення. -В тебе були неймовірні,
-зіркові, сильні батьки. -Так.
Які дбали про тебе й мали відкриту душу.
Думаю, дійсно чудовим є те,
що ти присвятила цілий розділ «Знайомству з моєю мамою»,
а також її чудовим порадам щодо виховання дітей,
одна з моїх улюблених — «Виховуйте дитину, яка у вас є».
-Так, дійсно. -Чудово.
Але в мене залишилося бажання
зустрітися з твоїм батьком.
Так.
Якби ж ми всі могли з ним
познайомитися, бо настанова, яку він дав, коли ти була дівчинкою:
«Ніхто не змусить тебе почуватися погано,
-якщо ти почуваєшся добре»... -Це правда.
-є основною темою цієї книги. -Так.
-Саме так. -Так.
Зрештою, ми не можемо
контролювати те, що думають, говорять чи роблять інші люди.
Ми не в змозі це зробити.
Наше світло не може залежати від когось іншого, так?
Тому що їм, можливо, нема чого дати.
Мій батько був просто живим життєвим уроком для мене,
бо він був чорношкірим чоловіком робітничого класу,
можливо, бідним, хоча ми не відчували себе бідними,
у нього був розсіяний склероз,
і він все життя боровся з інвалідністю.
Ми спостерігали за тим, як його стан погіршується,
і я почала з історії про його тростину, тому що це був важливий інструмент.
Замість того, щоб ставити хрест на житті,
бо він міг би кинути все, отримати інвалідність
і не працювати жодного дня.
Але він вирішив використовувати будь-які інструменти.
Спочатку тростину, а коли вона перестала допомагати,
він замінив її на дві милиці.
Коли це перестало працювати, і він потребував
більшої допомоги,
то замінив їх на ходунки.
Зрештою, знадобився візок з мотором.
Протягом усього нашого життя. Але він ніколи не зупинявся.
Він ніколи нікого не звинувачував,
ніколи не дозволяв розчаруванню, яке, напевно, відчував,
спалювати себе.
Це не зробило його песимістом.
Він падав,
я не знаю, чи падав він, коли йшов на роботу,
але він падав вдома, зачепившись ногою за килим.
І те, що батько впав на підлогу,
оголило всі наші вразливі місця.
Це було страшно,
але мій тато якомога швидше встав і розсміявся,
тому що сміх — це теж інструмент.
Те, чому я навчилася у нього, як кажу в книзі:
«Ти падаєш, підводишся і продовжуєш рухатися».
Якщо він зміг знайти світло у всьому тому, через що проходив,
та міг би бути світлом для інших,
бо він був батьком для багатьох, хто його не мав
у моїй родині, у моїй громаді.
Він побачив своє власне світло і навчив мене, що це моя робота —
бачити власне світло.
Так. Ось чому мені подобається така провідна тема книги: «Ніхто
не змусить тебе почуватися погано, якщо ти почуваєшся добре».
У «Світлі, яке ми несемо» ти кажеш,
що твоєю роботою є зробити так, щоб почуватися добре.
-Це твоя відповідальність. -Саме так.
Це завжди підіймало мені настрій.
Це було так, ніби батько показував мені, що я контролюю своє життя.
-Так. -Я контролювала свої почуття.
Мені не доводилося розраховувати на те, що хтось буде добрим,
справедливим до мене.
Життя несправедливе.
Тому щоразу, коли я відчуваю жалість до себе,
коли мені стає шкода себе, коли я відчуваю, що в усьому винен хтось інший,
я думаю про свого батька, і це допомагає мені зосередитися і триматися
з ясною головою і вдячністю,
як тільки можу, це... дар.
Можеш закінчити це речення? «Я досі чую голос батька, коли...»
У будь-який момент.
Тобто це ж так глибоко — у будь-який момент.
Його голос лунає в моїй голові.
Його голос був зі мною в мій перший день в Принстоні,
коли я облаштовувалася в цьому бастіоні елітарності.
Він був зі мною в мій перший день в юридичній фірмі.
І навіть після смерті він
все одно був там, вів мене до вівтаря,
бо допоміг знайти такого чоловіка, якого я хотіла мати.
Тому я змогла розгледіти Барака.
Я змогла розгледіти його, побачити за всіма зовнішніми речами,
а зовнішні речі були дуже гарними жінками, але...
але я змогла побачити те, що важливо шукати в чоловікові.
Він зараз зі мною, він зі мною на цій сцені.
Він — той, до кого я звертаюся, коли намагаюся сказати людям правду
і показати свою справжність та свою вразливість.
Він завжди поруч.
Мені подобається, як ти кажеш, що він дуже допоміг тобі
розгледіти в Бараку Обамі те, що треба.
Можемо поговорити про чоловіка?
-О, так, прошу. -Гаразд.
Люди намагалися закарбувати історію вашого кохання.
-Ось і він. -Намагалися відобразити історію кохання.
Вони зняли драматичний фільм, серіал про Першу леді.
Вони намагалися, але не змогли!
-Ні. -Вони не зможуть.
Але ти так повно підсумувала все це одним реченням,
настільки сильним, що після прочитання
я зупинилася та розплакалася.
Пам'ятаєш це речення в книзі?
Ні, що це було?
Я не знаю, яке речення змусило тебе плакати.
Гаразд, це речення...
Ти казала про те, що багато де жила.
-І... «І Барак — мій дім!» -Так, і Барак — мій дім.
«Барак — мій дім».
-Барак — мій дім. -«Барак — мій дім».
Це так.
А тепер подивіться, чи зможете ви поставити собі це питання.
Про людину, з якою разом.
Ти така смішна.
Вони — ваш дім?
І я ціную те, як ти розповіла нам
про свою першу поїздку на Гаваї.
Адже коли ти вперше приїхала на Гаваї, то шукала...
розумію чому, бо ти трудяща жінка,
ніколи не була на Гаваях,
тому шукала Гаваї з «Гаваї 5-0».
Хто з вас пам'ятає це.
-Коктейлі й заходи сонця. -Медовий місяць...
...номери молодят.
Але замість цього...
Так, натомість це була поїздка додому, до його родини.
Він був родом звідти.
Він повертався не на відпочинок на острові,
він повертався до свого народу.
Але я була молодою... та в Чикаго було холодно, я подумала:
«Поїду з чоловіком на Гаваї.
Це має бути романтично».
Потім ми прилетіли й пішли одразу до квартири баби з дідусем.
Не на океан.
Піднялися на десятий поверх багатоповерхівки,
зайшли. Було схоже на будинок моїх дідуся і бабусі.
З таким же успіхом можна було б опинитися на півдні Чикаго.
-Це чудово. -Так.
Дізнатися, що я була знайома з його родиною, так?
Потім ми обнялися. Що по телевізору?
«Шістдесят хвилин».
Вони витягли таці для телевізора,
здається, ми їли бутерброди з тунцем та огірками.
Я подумала: «Мені подобається».
Але іноді ти ходила на пляж.
А потім він каже:
-«Час їхати». -«Повертаємося».
-Схоже на «упс».
Я була молодою і дурною та почала відчувати:
«Не знаю, чи подобається мені це. Це не так романтично, як я думала».
Але виду не подавала.
Моя мама знала, що я не поводилася, як балувана дівчинка.
-Я була... -А ти думала:
-«А де ж Гаваї з "Гаваї-5-0"?» -Так...
Саме так.
Але я закінчую свою розповідь твердженням,
що Барак показав мені своє справжнє обличчя.
Іноді, коли люди шукають партнерів,
вважають, що це мають бути коктейлі й заходи сонця,
але нам потрібен той, хто поважає й любить свою сім'ю,
-ходить до неї... -І показує це тобі.
- ...знову. -Це те, що вони показують.
І Барак цінував час, який він проводив зі своєю родиною.
Пляж це чудово,
але бути поруч з матір'ю, бабусею, молодшою сестрою,
допомагати їм розв'язувати їхні проблеми, він був опорою їхньої сім'ї.
І дозвольте мені сказати, що він завжди робить те саме
для мене та дівчат.
Він присутній і там, де ми потребуємо його.
Саме це він показував мені на Гаваях,
коли я прагнула пляжу.
Я думаю, що ми також цінуємо
в «Становленні» та в «Світлі, яке ми несемо»
відвертість про ваші стосунки,
про ваше життя і про те, що все не є ідеальним.
Ти кажеш, що вам знадобився певний час і багато практики,
щоб вирішити ваші розбіжності.
-То який твій стиль та його стиль? -Так.
Я вже казала йому раніше,
що одна з відмінностей у тому, як ми проявляємо любов.
Оскільки його сім'я жила далеко та багато подорожувала,
йому довелося навчитися любити на відстані, розумієте?
А це означає більше промовлених слів, більше любові,
більше фізичного...
-«Я тебе люблю» та все таке. -Так.
-«Я теж тебе люблю». Розумієш? -Так.
Я виросла там, де всі,
у межах восьми кварталів один від одного.
Всі мої тітки і дядьки, двоюрідні дядьки та двоюрідні сестри,
всі святкували дні народження.
Тож ми були разом кожні вихідні,
двічі на тиждень і «З днем народження тебе».
Ми завжди були разом, типу: «Па-па.
Мені не потрібно говорити, що я тебе люблю, бо побачимось?»
Тому любов для мене проявлялася таким чином:
«Так, перестань цілувати мене, просто займися пранням».
І ще ми різні за темпераментом.
Вгадай, яка я? Трохи запальна.
Балакуча, легко злюся.
Типу: «Що?» Барак хоче говорити раціонально.
А я кажу: «Раціонально? Раціональність не здається мені розумною.
Я злюся.
Не підходь до мене.
Тобі краще піти й дати мені охолонути».
Я не хочу чути про жодну з цих причин.
Гаразд. Отже, як довго... триває твій період охолодження?
Це, безумовно, на його думку, схоже на:
«Це було п'ять хвилин тому, готова поговорити?»
«Цього недостатньо!»
Це займає певний час.
Знадобиться кілька годин.
Іноді днів, коли я не...
не хочу говорити з тобою зараз.
Ми мали вчитися...
Ми повинні були навчитися йти на компроміс.
Я мала засвоїти, що не можу зриватися на нього.
І ще, він повинен дати мені час заспокоїтися.
Це... урок.
Ми все ще... практикуємося, але я ділюся цим,
тому що я бачу так багато молодих пар,
які не знають, що таке справжній шлюб.
Розумієш?
Вони проводять більше часу,
обираючи третє плаття для весілля та прийому
і дошку побажань з квітами, які вони хочуть,
та планують третій дівич-вечір.
Ви всі витрачаєте забагато грошей на весілля.
Занадто.
-Та... -Насправді потрібні великі ювілеї.
-Вам потрібні великі ювілеї. -Вам потрібні великі ювілеї.
Але ми повинні бути чесними з людьми.
Гадаю, більше людей мають бути чесними щодо роботи,
яку треба провести, щоб жити з іншою людиною.
Це... мені це не здається... настільки суперечливим.
-Тобто... -Суперечливим є те,
що людина твого статусу може бути нечесною з цього приводу.
Саме так.
Розумієш? Це як всі ці «хештег: стосунки, яких прагнеш»,
і я така: «Я була зла на нього на тій фотографії».
І це не все...
Так ти сказала Гейл під час туру у Філадельфії,
це було лише пару тижнів тому,
що 10 з 30 років шлюбу
ти ледь виносила свого чоловіка.
-Точно. -А потім...
І люди такі: «О боже!»
Соціальні мережі ошаліли...
-«Минуло 30 років». -Мішель залишається реальною.
-Реальною. -Так.
Бо соціальні мережі — це не реальність.
Вони б не впізнали реальність, навіть якби отримали нею по обличчю.
Як думаєш, чому це так зачепило за живе?
-Коли ти сказала про 30 років... -Молоді люди не можуть собі уявити,
як бути нещасним хоча б хвилину, не те що 10 років.
Наче: «Я не можу... Я заслуговую бути щасливим».
І це щось на кшталт: «Хто це сказав? Звідки ти це взяла?»
Мене ніколи не виховували в дусі цього мого особистого щастя
і моїх почуттів у моїй родині. Було скоріше: «Тобі краще сісти.
Мені все одно, про що ти говориш».
Але річ у тім, що на тебе чекають важкі часи.
Бо якщо ви одружені 30 років, і у вас 10 невдалих,
я не проти такого співвідношення.
Але я також сказала, що вони чомусь збігаються з народженням дітей.
Ці двоє, вони зруйнували всю любов.
Вони просто висмоктали її з дому.
Вони прийшли зі своєю милотою і постійною потребою в їжі,
з нездатністю спілкуватися, і на них не можна сердитися.
Вони милі. Вони — твої діти.
То кому ще вдома я можу сказати: «О, це все ти!
Це твоя провина, Барак Обама».
А потім вони виростають і залишають гніздо,
і це схоже на: «Ось ти де,
це моя подружка. Я пам'ятаю тебе».
Це близько десяти років.
-Отже, послухай... -Що для тебе зараз романтично?
-Що ти вважаєш романтичним? -Це...
Мені подобається, коли мій чоловік щось планує.
Тому що... важко планувати,
коли ти президент або колишній президент.
Якщо він може мене здивувати...
І він такий задоволений собою, коли йому щось вдається.
І його останнім романтичним вчинком, мабуть, була наша 30-та річниця,
тому що він відтворив наш медовий місяць,
під час якого ми подорожували узбережжям Тихого океану одразу після одруження.
Ми почали з Сан-Франциско, взяли напрокат машину, проїхали весь шлях через Біг-Сур,
зупинилися, побачили секвої, проїхали через Санта-Барбару,
а потім в Лос-Анджелесі ми залишилися тільки удвох.
І він створив це.
Тепер це були не лише ми вдвох, бо мали кортеж,
і в нас були наші агенти і три машини позаду.
На цьому кадрі ззаду приблизно 12 людей намагаються сховатися.
Все змінилося, але всі були так схвильовані.
Всі його агенти такі: «Ви... ми йдемо на прогулянку далі».
Типу... вони намагалися... вони намагалися розслабитися,
і наші помічники.
Ми подорожуємо з натовпом.
-Але він спланував. -Це романтично.
Це було дуже романтично. І надзвичайно мило.
-І він жодного разу не грав у гольф. -Взагалі?
Отже, в «Становленні» ти так багато розповіла нам
про роки, коли він був далеко,
і це саме ті роки,
на мою думку, коли ви почувалися погано у відносинах, в шлюбі.
Чи змінилося це зараз, коли він вдома?
Коли... всі дружини такі: «Ага».
Чи змінилося це?
-Так. -Тепер він зовсім інший чоловік,
ніж був усі ці роки з усім цим тиском?
Ну, знаєш що?
Ні, я думаю, він був досить послідовним.
Я виросла, я змінилася.
Я зрозуміла за ці роки, що я,
я повинна зробити себе щасливою.
Це походить... від уроків мого батька.
Він не несе відповідальності за моє щастя.
Любить, піклується про мене,
але більша частина мого нещастя була пов'язана з вибором, який я робила,
ніби я мала бути ідеальною матір'ю.
Я мала все зробити правильно.
Мала впоратися, переконатися, що...
дотримуюся стандарту, який був для мене стресом.
-А також неможливим. -Абсолютно неможливим.
Бо ти можеш мати все,
але не можеш мати все це...
Одночасно.
Повторімо це.
Ти можеш... Скажи це.
Можна мати все це, але не одночасно.
Справді не можна.
Ти знаєш, все це...
Ні, це неможливо,
особливо якщо хочете бути хорошими батьками
і проводити хоч якийсь час з дітьми.
Це важкий акт балансування.
Я дійсно оцінила «Світло, яке ми несемо»,
коли ти говорила про те, як ви з Бараком визнали,
що не можете бути один для одного всім,
і саме тому ваш кухонний стіл друзів такий важливий,
і це, як ти кажеш, допомогло зняти напругу з вашого шлюбу.
-Так. Абсолютно. -Розкажи нам про цей кухонний стіл.
Ти знаєш... Гаразд.
Я хочу розповісти про твоє знайомство з моїм столом.
-Розкажи. -Можна розповісти?
Цього немає в книзі, але...
Опра люб'язно влаштувала вечірку з нагоди мого 50-річчя.
-На моє 50-річчя? -Так.
Я не збиралася розповідати цю історію.
-Не знала, що можу. -Ясно.
Ти сказала «так» заздалегідь?
Я хочу, щоб ти розповіла...
Я збиралася...
розповісти, що Барак Обама, президент США,
спитав телефоном, чи можу я вести... -Так, точно.
І в кінці розмови
він каже: «Зверніть увагу, що цей дзвінок роблю я.
Я — той, хто просить все це влаштувати.
У мене немає помічника, який би подзвонив вам».
Коли ти розповіла, я думала,
-ось чому він так сказав. -Ось чому.
-Він телефонував. -Так.
Тож ми приїжджаємо до тебе, ти люб'язно нас приймаєш,
кажеш: «Приводьте друзів», і я кажу: «Гаразд».
І вона каже: «Скільки людей?» А я: «Десь 12».
-Дванадцять. -І ти...
Що ти сказала? «У тебе немає 12 хороших друзів».
-Я це сказала. -А я: «Так.
-Я не намагаюся накрутити кількість!» -У кого є 12 друзів?
У мене.
І... Опра каже: «У мене є Гейл».
Я сказала: «Єдина людина,
яка мала 12 добрих друзів, — це Ісус та його учні».
Відома мені людина.
-Потім ви зустрілися... -І один з них зрадив його.
Гаразд?
-І ти познайомилася з моїм столом. -Так.
І ти побачила, що я збираю та зберігаю своїх друзів протягом усього життя.
Отже, у мене з'явилася моя сусідка по кімнаті з коледжу,
у мене є найкраща подруга з юридичної школи,
у мене є мами, які допомогли мені в Чикаго,
ми були як єдине ціле, разом виховували дітей.
Деякі з цих дітей сьогодні тут.
-Вони мені як власні діти. -Так.
У мене є абсолютно нове коло мам, друзів і жінок
у Вашингтоні,
які могли зрозуміти це життя,
кілька з них були одружені з людьми з адміністрації Барака.
І коли ти знаходишся в цьому світі,
тобі потрібен той, хто розуміє цю ситуацію.
Вони були моїми рятівниками.
Тому я схильна збирати людей протягом усього життя та зберігати їх.
Тому що різні люди привносять в моє життя різні речі.
Але річ у тім, що я називаю це своїм кухонним столом,
тому що кухонний стіл у нашому домі завжди був місцем,
де ми відчували себе в безпеці.
Ми приходили сюди дітьми з проблемами на дитячому майданчику,
з проблемами з сусідами,
зі скаргами на вчителя чи на несправедливість,
і завжди можна було виговоритися за кухонним столом.
Ти відчував увагу.
Це був, мабуть, перший стіл, за яким я відчула увагу від батьків,
що любили слухати наші історії і наші голоси.
Але за цим столом завжди відновлюєшся.
Можна було виплеснути всі свої образи й зневагу,
кричати, верещати й викинути це зі своєї системи,
щоб взяти себе в руки
і повернутися назад з краплею здорового глузду.
Тож мій кухонний стіл — це те, що мені потрібно.
У моєму житті так багато різних аспектів.
У мене багато різних граней, від материнства до професіоналізму
і так далі,
тому цей стіл ставав все більше і більше.
Це щойно прийшло мені в голову.
Чи всі друзі... отже, я зустріла тих 12 за кухонним столом...
чи всі твої друзі залишилися, коли ти пішла до Білого дому?
Ні.
-Ні. -Бо знаєш що?
Я пам'ятаю, як ми розмовляли,
і ти сказала: «Втратила кисень, не змогла піднятися.
-Еге ж. Ні. -Втратила кисень, не змогла піднятися».
І я розповідаю історію про дружбу, тому що ми...
Таке відчуття, ніби ми...
Дослідження показують, що люди мають менше друзів, ніж раніше,
і ми повідомляємо про ці жахливі показники самотності.
Самотність.
Соцмережі позбавили нас цієї звички.
Я думаю, що наша молодь через пандемію
вважає, що має друзів в соціальних мережах.
Я пам'ятаю перший акаунт Саші, коли вона була маленькою,
і ми дозволили їй мати...
а потім вона з'являється, але...
Тому що ми всі стежили за нею — агенти, персонал.
Типу якщо вже заводиш акаунт,
хай усі бачать.
А потім хтось сказав:
«Ти знаєш, у Саші тисяча друзів»,
А я кажу: «Дівчинко,
ти не знаєш тисячу людей».
Так влаштована молодь...
Думаєш, що у тебе тисяча друзів, а насправді — десять.
Ми позбулися цієї звички.
Але нам потрібні люди.
Нам потрібен реальний контакт.
Нам потрібен зв'язок, щоб залишатися заземленими і стабільними.
Щодо друзів, які не пройшли відбір,
-втратили кисень... -Повернемося до тих...
-Так. - ...що випали.
Друзів, у яких не вийшло,
тобі довелося сказати їм це «вибач», або їм сказав хтось інший?
Для різних людей були різні версії, так?
Залежно від того, в чому полягала проблема.
Але ось чому я навчилася:
Залишайтеся відкритими для друзів, для нових знайомств.
Хочу, щоб доньки теж
жили у світі без страху відкритися
і заводити друзів.
Ви маєте розум, можете довіряти,
Ви знаєте, коли люди, як далеко вони... заходять,
але коли вони покажуть вам себе, ви маєте...
-Повірити їм. -Потрібно повірити їм та рухатися далі.
І деякі друзі мали слабкі сторони, що не були проблемою для звичайних друзів.
Але щойно ти... ми потрапили в Білий дім,
то вже: «О, ти... не можеш бути такою людиною...
-Тут на вершині. - ...і бути тут на вершині».
Ніби: «У нас забагато поставлено на карту».
-Абсолютно. -Так?
Мої друзі не мали нічого зіпсувати.
Якщо Барак хотів зберегти друзів...
але це було його президентство.
Але якби мої друзі поводилися неправильно?
Це був такий собі «повільний гостинг».
Знаєте про «повільний гостинг»?
Коли не хочете відсікати людей одразу
і просто стаєте менш доступними?
-Повільний гостинг. Гаразд. -Повільний гостинг.
Я дійсно оцінила, як ти говорила про це в «Становленні»
і використовувала це слово, швидкість речей, що насуваються на тебе,
коли ви були в Білому домі.
І в «Світлі, яке ми несемо»,
ти говориш про те, що це сюрреалістично.
-Так. -Є момент, коли ти кажеш:
«Нам потрібна коробка олівців для Саші й бальне плаття для мене,
а ще тримач для зубної щітки та пакет економічного порятунку.
-Так. -Мої дні перетворилися на мішанину
буденного і надзвичайного», — ось що ти сказала.
Той момент, коли ти розповідала,
як уперше спостерігала за Сашею з подругою по іграх
і... яке полегшення ти відчула, коли побачила, що все виходить.
Потім приходить мама подруги,
а секретна служба не дозволяє вийти.
Так.
Ця мама в підсумку стала однією з твоїх подруг за кухонним столом.
Абсолютно.
Я хвилювалася за те, щоб дівчата влаштувалися
і вели нормальне життя,
і ніщо так не свідчить про нормальність, як влаштування ігор у вашому домі,
навіть якщо це Білий дім.
Мати справжніх друзів і відчувати себе звичайними батьками.
Я ходила на батьківські збори,
а Барак тренував «Гадюк» з четвертого класу,
маленьку баскетбольну лігу дівчат.
Він був тренером.
Я не знаю, чи розповідала цю історію раніше.
Про це він написав у своїй книзі,
але він був батьком-тренером її команди в четвертому класі.
Люди були в шоці?
Це було дивно,
більшою мірою це стосується всіх інших в спортзалі,
але він починав знижувати свій рівень, тому що це була команда тренерів-батьків,
а він, як баскетбольний фанат, був дуже стурбований
тим, що дівчатка не зав'язували шнурки
і не грали в ігри.
Він відчував, що вони витрачають свої навички даремно,
а в команді була не лише Саша,
але також Мейзі Байден, молодша онука Джо.
Вони найкращі подруги.
Але Мейзі була чудовою спортсменкою,
і Барак гадав, що вони можуть стати чемпіонами.
Тому він потихеньку прибрав цих тренерів з дороги
і почав проводити тренування для дівчат на вулиці у вихідні.
Вони розучили дві ігри,
і все, на що вони були здатні, — дві гри.
Але бути в тому спортзалі кожну неділю, коли вони там грали...
ми всі ходили, тому що були певним чином залучені.
Уявіть собі невеликий громадський спортзал в неділю,
з президентом, першою леді, віцепрезидентом, другою леді,
бабусею, Малією, всіма дітьми
і всіма їхніми агентами, які збиралися в одному спортзалі,
а ще ж є люди на іншому боці, так?
Джо і Барак не стримувалися.
Вони кричали: «Бий по м'ячу! Відбери його! Хапай її!»
-І мені доводилося казати: «Джо». Ти... -Це четвертий клас.
А ти віцепрезидент.
Отакої.
Ці маленькі дівчатка були такі: «Він що, на мене кричить?»
Але в ті часи...
В ті часи... тоді ми відчували себе живими
і займалися не лише роботою на благо країни,
але ми не нехтували своїми дітьми.
Як батьки, ми несли відповідальність за те, щоб наші діти не зіпсувалися.
Навіть коли працювали над охороною здоров'я,
допомагали дівчатам вчитися.
Ким би ми були, якби не...
-Відмінно. - ...дбали про
своїх дівчат.
Найдивовижнішим у «Світлі, яке ми несемо»,
є демонстрування власних вразливостей.
Я маю на увазі, ти просто відкриваєш їх усі там,
що змушує нас відчувати себе ще ближчими до тебе,
бо ти показала нам, що ти така справжня.
І мені цікаво, чи ти досі борешся з самосвідомістю?
Боже, саме так.
Цей боязкий розум все ще там.
Я все ще намагаюся з ним впоратися.
Але думаю, що це закладено в моїй ДНК чорношкірої жінки.
Зараз я тут,
але в мене були власні пращі й стріли.
Не знаю, чи пам'ятаєш ти, як це було для нас
в перший візит до Білого дому,
коли люди заперечували свідоцтво про народження мого чоловіка
і називали мене злою, озлобленою чорношкірою жінкою
і звинувачували, що ми не любимо нашу країну,
що ми не «є американцями», «одними з них».
Це було частиною гри по «відокремленню» нас, як я казала.
«Зробіть їх іншими, не такими,
як ми, і тоді будете боятися їх все більше і більше».
Вам не дасть спокою необхідність постійно доводити свою правоту,
тому що планка людей для вас дуже низька.
Я знаю, що в цій аудиторії багато людей,
які стикалися з тими, хто постійно
-недооцінює їх. -Так. Правильно.
Які говорять з тобою зверхньо, думають гірше, неправильно судять,
через... твою інакшість, якою б вона не була.
Я визначаю інакшість у широкому сенсі.
Ти несеш це.
Але я працювала довгий час, намагаючись використати цю енергію,
підживлювати своє світло і не дозволяти комусь іншому приглушити його.
Я намагалася зайняти позицію: «Я тобі покажу.
Думаєш, я не зможу цього?
Не думаєш, що я буду гарною першою леді?
Я збираюся надривати свою дупу».
Важка робота — це спосіб, яким я намагаюся боротися з цим.
Я збираюся прокласти собі шлях до видимості.
Я не думаю, що хтось, хто не є кольоровою людиною,
зможе повністю зрозуміти твої слова у «Світлі, яке ми несемо»,
як ти говорила стосовно восьми років у якості Першої леді:
«Я була пильною і обережною та глибоко усвідомлювала, що Барак і я,
а також наші дочки, на нас дивилася вся нація,
і як чорні люди в історично Білому домі,
-ми не могли дозволити собі облажатися». -Так.
І ти цього не зробила.
Ти цього не зробила!
Жодного разу!
Жодного разу не облажалася!
Але був коричневий костюм.
Був коричневий костюм.
Хоча, я збиралася сказати... я знаю.
Ви знаєте, наскільки це надзвичайно?
Не лише вони,
ніхто в родині не облажався.
Інших членів сім'ї не було.
Але дозволь мені просто сказати те, що завжди каже Маріан Робінсон:
«Це тримає нас смиренними і зосередженими».
Ми представляємо правду про те, ким ми завжди були.
Серед нас багато таких людей, які відчувають себе іншими,
які доводять свою відповідність і не роблять помилок.
І тому, як казав мій батько,
я маю постійно нагадувати собі:
«Я не можу вийти з чужого дзеркала,
якщо хтось вирішив бачити мене інакше.
Це не може бути моїм фокусом, їхня отрута не може бути моєю».
І це послання всім присутнім тут, особливо нашій молоді,
яка починає відчувати пращі й стріли несхожості, межу,
яку люди намагаються встановити в своєму світі.
Ми повинні старатися бути добрими до самих себе
і вітати себе з радістю,
підживлювати наше власне світло і поратися з нашими власними страхами,
тому що деякі люди там, зовні, ніколи нас не побачать.
Цього ніколи не буде достатньо,
і я борюся з цим, використовуючи емпатію
і нагадуючи собі,
що якщо хтось настільки зациклений на своїй малості,
він бореться з невпевненістю в собі.
Він бореться з відчуттям власної недостатності,
і я маю бути в змозі бачити це
і співчувати цьому,
та продовжувати жити настільки реально,
чуттєво й правдиво, наскільки це можливо,
і не дозволяти тягнути мене на дно.
Це тому, що ти завжди на висоті.
Ми поговоримо про це за хвилину.
-Ось ти знову. -Ось так, ти завжди на висоті.
Гаразд. Як це зараз — бути звільненою
від прискіпливої уваги та осуду
з приводу чогось такого простого,
-як те, що ти обираєш з одягу? -Так.
Пам'ятаєте, коли Мішель, Барак та родина
поїхали у Великий каньйон, а Мішель надягла шорти?
Ти... Вони намагалися перетворити це у найбільший скандал.
І я подумала днями, коли побачила тебе в Атланті
в шкіряних штанях...
Я сказала: «Мітч Макконнелл скликав би слухання в Сенаті».
Точно.
Якби він побачив тебе у цих чорних шкіряних штанях...
було б проведено спеціальне засідання...
«Що вона намагається сказати цим?
-«Що вона хоче сказати?» -Що за диявольський задум плете?
Революцію».
Ми можемо поговорити про нашу еволюцію, про наш фанк...
Що відбувається з усім цим...
-Знаєш, я думаю... -Що відбувається?
Опро, я думаю, що ми... можемо зрозуміти людей 50-х, 60-х років.
Коли живеш достатньо довго,
щоб не перейматися тим, що думають інші...
це просто еволюція, дорослішання
і усвідомлення: «Дозвольте мені просто жити своїм життям,
дозвольте мені прийняти себе такою, яка я»,
і це те, що стосується інструментів.
Я намагаюся застерегти молодь, яким здається:
«Я так не думаю. Я ще не зрозумів цього».
Перше, що я кажу в цій книзі молодим людям —
будьте терплячим до себе.
Потрібне ціле життя на те, щоб знайти свій голос.
Це процес. Це еволюція.
Ви не будете... Ви не будете такими,
поки не досягнете нашого віку,
не поживете трохи, не наб'єте шишок і не зможете...
-Мені це подобається. -Так.
-Я купила 24 екземпляри. -Чудово.
Так.
Я заплатила сама. Я не просила нічого безкоштовно.
-Я купила 24. -Ти не просила.
Не просила. Я купила 24 екземпляри.
Ти маєш подвоїти цю кількість.
Задля...
Опра, здається, ніколи не задоволена.
Я відправила...
-Я відправила їх усі своїм дівчаткам. -Так.
А ще я підкреслила різні частини,
наприклад, сторінку 68, сторінку 157...
-«Це для тебе!» -«Це для тебе!»
А потім написала на початку: «З любов'ю від мами О та Мішель».
-Мені це приємно. -Так.
-Ти знаєш, я люблю твоїх дівчат... -Так.
Тому я думаю, що це цінний інструмент...
Скрізь, де продаються книги.
Я думаю, що це цінний інструмент, особливо для молоді,
-а також чудовий подарунок. -Так.
І я сподіваюся, що це початок багатьох розмов,
тому що в цій книзі я ділюся своїми інструментами.
Це те, що спрацювало, не для мене, але ж вони є у всіх нас,
і ми маємо бути вразливими один перед одним.
Тобто, згадати все, про що ми не говоримо?
Так, на кшталт великої літери «М»?
-«М»? -Так.
-Як... -Молоді кажуть: «Що це?»
Як поживає велика буква «М»? Як менопауза впливає на тебе?
Знаєш, все йде добре. Все непогано.
Гадаю, що у мене все гаразд.
Я думаю, ти добре виглядаєш!
Але це подорож.
Це сталося зі мною десь у 52, 53,
і я думала, що вмираю.
Справді, бо я не... У тебе були припливи?
Я змогла... Я почала гормональну терапію.
Я ж нічого про це не знала.
І це те, чого ми не знали,
-дослідження... -Це табу.
І ось у чому річ. Люди не досліджують нас як жінок.
Тому ми не знаємо всього про це.
А потім вчать, що робити з нашими матками,
і ти навіть не... Стій...
Це те, що я кажу чоловікам у своєму житті.
«Ти не знаєш мене, тож не можеш коментувати мене.
Ти не можеш мати думку про мене, як виглядає моє волосся,
що б не відбувалося всередині мого тіла, просто тримайся подалі від цього».
-Тримайся подалі. -Мені це подобається.
Отже, ти... Я також проходжу гормональну терапію,
але я не знала про це з самого початку.
У мене не було припливів, були тільки...
Я запитала свою маму, вона сказала: «Я не пам'ятаю».
Моя мати каже те саме.
-«Не пам'ятаю». -Ні.
Ти нічого не пам'ятаєш. Яка з тебе користь?
У мене ніколи не було гарячого спалаху,
-але у мене було прискорене серцебиття. -О, так.
Я ходила від лікаря до лікаря, і ніхто ніколи не говорив,
«О, знаєш що? Це, мабуть...»
Бо ніхто не зосереджується на цьому питанні.
Наше покоління збирається це змінити...
-Це точно. - ...щоб наші дівчата
не проходили через це.
Тож, Мая Енджелоу часто говорила мені: «Крихітко, шостий десяток — це все,
-чим ти завжди хотіла бути. -Так.
Це все, чим ти завжди
-хотіла бути». -Чудово!
Ти відчуваєш це?
Це найкращий час, коли я найбільш чітко відчуваю себе собою.
І ось що... Саме зараз я відчуваю себе наймудрішою.
І я думаю, знову ж таки, щось на кшталт: «Це соціальні мережі».
Це як у всіх... Ми любимо слухати молодих людей,
бо думаємо, що у молодості є якась цінність.
Ви все нічого не знаєте.
Якби я хотіла почути про материнство,
то від того, хто з цим покінчив.
Я хочу подивитися, як у тебе... у тебе все вийшло,
перш ніж вирішити, чи слідувати твоїй пораді.
Отже, про материнство я говорю зі своєю матір'ю,
я не з кимось
в «Інсті», або десь ще.
Хто зараз виховує дітей.
Але в цьому й річ з жінками і мудрістю.
Ми старіємо, і суспільство ніби виганяє нас на пасовисько.
Коли чоловіки старіють, вони вирізняються, з'являється сивина — «це сексуально».
Ми повинні виглядати, як у 20.
Або зазнаємо невдачі, так?
Ми — наймудріші.
У жінок нашого віку й старше так багато мудрості.
І все, що я кажу молодим жінкам: «Зробіть свій кухонний стіл широким».
Переконайтеся, що це не просто купа людей вашого віку.
І я роблю те саме.
У мене за кухонним столом сидять молоді люди, але є і літні.
Ми можемо так багато дізнатися про те, як бути жінкою, як бути людиною.
Але ми повинні бути відкриті до того факту, що жінки багато знають.
Відкриті для цього.
Саме стільки часу нам потрібно
для того, щоб підбити підсумки успіхів і заявити про перемогу.
Чоловіки думають, що їм... 20. «Я чоловік»,
і це як: «Ти теж нічого не знаєш».
Але ми повинні виростити дітей, у нас має бути 50 мільйонів успіхів,
а зараз я можу сказати:
«Я дійсно дещо знаю. Я мала рацію. Я стратег.
Я була... У мене добре виходить».
Ми досі не віддаємо собі належне як жінки.
Так. І ти допомагаєш нам у цьому.
Але ми всі це маємо. У кожному з нас це є, тож...
Як батьки, ви часто не знаєте,
коли завершаться уроки.
-О, так. -Правильно?
Потім ти розповідаєш історію у «Світлі, яке ми несемо»,
про те, як ви з Бараком поїхали до дівчат.
-Так. -І вони були у своїй новій квартирі.
І був момент «а-ха» з підставкою.
-Розкажи про це. -О, так.
Вони запросили нас на коктейль.
Отже, ми вперше бачимо...
Вони жили разом і дорослішали.
Було круто спостерігати.
У них були меблі, і вони намагалися приготувати нам трохи слабкого мартіні.
У них була
дошка з м'ясними нарізками,
хоча Малія скаржилася на ціну сиру.
Казала: «Я не знала, що це так дорого».
Я сказала: «О, тепер ти рахуєш гроші, бо це твій сир. Ти...»
Вона підкрадалася до нашої дошки з м'ясом
і з'їдала все до приходу гостей.
Я казала: «Май повагу до вартості м'яса».
Тож ми випиваємо свої напої,
йдемо ставити їх на стіл, і тут — бац!
Вони дістають кілька підставок.
Я подумала: «Ось тепер ви дбаєте про свій недорогий столик».
Я сказала: «Не бачила, щоб в Білому домі ви переймалися
підставками для 100-річного приставного столика»,
розумієте?
Але приємно бачити, що вони слухали.
І спостерігати, як на задньому плані
вони виявляють пил.
Я маю на увазі, Малія була вражена цим.
На кшталт: «Я витираю пил, а потім, через кілька днів, він повертається».
-А я: «Так. -Це працює саме так.
Ось чому ти маєш продовжувати витирати пил».
Я думаю, що мрія, яку ти висловлюєш для своїх доньок,
пронизлива у «Світлі, яке ми несемо».
Я думаю, це свого роду маніфест для жінки 21 століття.
Ти кажеш: «Я не хочу, щоб вони сприймали шлюб
як якийсь трофей, за яким треба полювати і який треба здобути».
Так.
Отже, не могла б ти розповісти нам більше про мрію для твоїх...
Так. Я хочу, щоб мої дівчата робили вибір,
виходячи з того, хто вони є, а не ким, на думку суспільства, повинні бути.
Бо ми так вузько визначаємо, що означає бути щасливою людиною.
І це підходить не всім, і я думаю, що у багатьох депресія
і тривога з обох сторін, молодих чоловіків і жінок, літніх чоловіків і жінок,
тому що ми намагаємося втиснути своє життя
у ці вузькі визначення.
Щасливим можна бути лише тоді, коли знайдеш кохання свого життя
і одружишся, чи не так?
Деякі люди не створені для шлюбу.
Деякі люди можуть ніколи не знайти партнера, якого покохають,
але щастя є з іншого боку.
Я знаю, що ти пережила це.
Коли багато людей запитують
-щодо дітей. -Так.
Коли ти зробила телешоу номер один,
стала мільярдеркою, але...
люди все ще думають:
«Але ти не стала матір'ю. Мені так шкода тебе».
-Так. -«Ні, Опра щаслива.
-Дуже. -Я бачила її.
-Вона по-справжньому щаслива». -У мене все гаразд.
Так.
Але я хочу, щоб мої дівчата та всі молоді дівчата
мали можливість витратити час на відкриття того,
хто вони такі, і вирішили, ким вони хочуть бути.
Це правильно для чоловіків теж. Хлопців.
Існує таке вузьке визначення того, що означає бути чоловіком.
Якщо ви не хочете керувати компанією? Якщо ви від природи не є лідером?
Що робити, якщо любите працювати руками?
Що робити, якщо ви хочете залишатися вдома і бути батьком-домосідом?
Уявіть усіх генеральних директорів...
Я вважаю, що багато чоловіків нещасні та злі,
намагаються отримати владу, тому що не живуть своєю правдою.
-Згодна. -Вони живуть якоюсь версією того,
яким має бути чоловік.
-Яким суспільство каже тобі бути. -Точно.
Я хочу, щоб ми дозволили нашим дітям показати нам те, хто вони такі,
перш ніж ми почнемо нав'язувати
-свої цілі по відношенню до них... -Так.
...щоб вони могли знайти щастя.
Мені подобається, як ти завершуєш розповідь
про Малію і Сашу.
Ти закінчила весь розділ наступними словами:
-«Сподіваюся, що вони знайдуть дім. -Так.
Вони знайдуть дім».
Кожного разу, коли виникає дискусія про політику та те,
хто має балотуватися в президенти, спливає твоє ім'я.
Чому ти заговорила про це?
Чому ти зараз заговорила про це, Опро?
Ось чому. Я хочу, щоб ти... Я була на недільному прийомі,
і деякі люди говорили про це, вони казали:
«Ну, може, вона б подумала про це.
Вона коли-небудь розгляне цю пропозицію?» Я кажу: гарантоване «ні».
Можеш сказати людям, чому ніколи навіть не розглядатимеш цю пропозицію?
Йти в президенти.
По-перше, я ніколи не виявляла
жодного інтересу до політики.
Ніколи. Тобто, я погодилася підтримувати чоловіка.
Він хотів це зробити, і у нього це здорово виходило.
Але жодного разу я не говорила:
«Я думаю, що хочу балотуватися».
Ніколи. Тож мені просто цікаво,
чи має якесь значення те, чого я хочу?
-Зрозуміло. -А те, ким я вирішила стати,
має до цього відношення?
Політика — це важко, і це...
І люди, які потрапляють у це...
Так само, як шлюб, так само, як діти: ти маєш цього хотіти!
Твоя душа має до цього лежати, бо це важливо.
Моя душа не лежить до цього.
Моя душа лежить до служіння,
допомагати людям — це мені до душі, працювати з дітьми — це моє...
Я витрачу все своє життя, допомагаючи дітям відчувати себе поміченими
і знайти власне світло.
Це я й зроблю.
-Для цього не потрібна посада. -Так.
Думаю, що насправді я більш ефективна поза політикою,
тому що, на жаль, політика стала дуже розділяти.
Оголосивши про створення партії,
ти відштовхнеш від себе іншу половину країни.
Люди, які не згодні зі мною в політичному плані,
все ще можуть отримати якісь інструменти, які здатні їм допомогти.
Можливо, я здатна допомогти дитині, яка є республіканцем?
Можливо, вона мене послухає. На жаль, політика обмежила нас.
Тепер ми повинні самі поратися з цим.
Ми повинні якось порозумітися в тому,
як сприймаємо один одного, незважаючи на партійну приналежність,
тому що ми все ще одна країна.
Ми повинні постійно вболівати один за одного.
Ми не маємо бути розділеними й підкореними.
Але це буду не я.
Я не буду людиною, яка політично робитиме це.
Не думаю, що ти зможеш носити ці чорні шкіряні штани.
Звісно, не зможу! Отже, ось так. Ось і все.
Отже, перш ніж читати «Світло, яке ми несемо»,
я відчувала, і я знаю, що багато хто з вас теж відчували це,
тому що ми з друзями ведемо всі ці розмови про те,
-як все погано. -Так.
Багато з нас відчували те, що ти відчувала до того, як написала це,
що існує так багато серйозних проблем,
так багато речей, які потрібно подолати,
і здається, що тут відбувається якась змова божевілля.
Отже, як нам повернути довіру?
Так.
Довіру до нашого уряду, довіру один до одного...
-Так... - ...щоб
ми не відчували себе постійно заціпенілими та втомленими.
Так. Думаю, ми не можемо недооцінювати те,
що карантин погіршив ситуацію,
бо ми були фізично ізольовані один від одного.
Хоча для декого це було добре.
На кшталт: «Фу, я так втомився від людей».
Я думаю, нам потрібно бути разом.
Ми це робимо.
Я думаю, коли ми збираємося
і змішуємо нашу спільність,
то почуваємося краще.
Краще...
Невже ви зараз не почуваєтеся краще?
-У вівторок ввечері? -І ми не могли цього зробити.
Я завжди кажу, що зблизька ненавидіти важче.
І ми були ізольовані один від одного.
Ми просто чули один про одного з новин та наших стрічок.
І мій досвід спілкування з цією країною
полягає в тому, що це спотворення істини про те, ким ми є насправді.
Я об'їздила всю цю країну,
спільноти різних рас,
соціально-економічного походження і політичної приналежності,
і люди...
здебільшого були добрими і порядними зі мною,
з моєю сім'єю, щойно впізнавали нас ближче.
Вони можуть не погоджуватися, але ми не ті люди, яких показують по телевізору,
і я просто хочу, щоб ми пам'ятали про це.
Що ми ніколи не повинні боятися один одного.
Всі... Є окремі люди, які дуже важко переживають труднощі,
але переважна більшість людей схожі на дідуся з бабусею, маму з татом.
Вони працьовиті, чесні, порядні люди,
які не є зарозумілими,
які вдячні, які пишаються американцями,
які готові працювати, які говорять правду.
Ось яка наша країна, і...
Але у нас мають бути лідери...
які відображають це у відповідь.
Розумієте?
Це небезпечно, коли наше керівництво каже щось інше.
Мені подобається початок книги.
Ти навела вірш Альберто Ріоса, в якому говориться:
«Якщо хтось один у вашому родоводі був проблемою,
то сотня інших не була нею.
Погані не перемагають.
Не остаточно.
Незалежно від того, наскільки вони гучні.
Інакше нас просто не було б тут».
Це проста істина.
Це підводить нас до фрази, яка стала синонімом твого імені:
«Коли вони опускаються низько, ми підіймаємося високо.
Ми підіймаємося».
І ти кажеш, що підійматися високо —
це, як правило, означає брати паузу,
перш ніж реагувати на щось. Правильно?
-Абсолютно. -Добре.
Що сталося недавно у твоєму житті або в країні, що змусило тебе подумати:
«Дозвольте мені зробити паузу і спробувати піднятися вище»?
Багато речей у світі зводить мене з розуму.
-Можна запитати про це? -Так.
Ти одразу підіймаєшся вище?
-Ні. -Гаразд.
Для цього й потрібен кухонний стіл.
Ми влаштовуємо за ним «сеанс розслаблення».
Розумієте?
Ми просто опускаємося нижче. Ми всі підіймаємо себе з підлоги.
-Гаразд. -Раніше я робила це зі своїм персоналом
у Білому домі, коли перед промовою
чи інтерв'ю,
ми моделювали відповіді на запитання,
бо знали, що мені треба випустити пар.
-Тому я... -Хіба ми не почуваємося краще?
О, так. Я просто розігрувала те, що назвала б
«завершальною промовою президента».
Могла сказати: «Знаєте що?
Ми могли б просто піти додому, якби я сказала "дзінь"».
А моя команда дивилася і казала:
«Так, не робіть цього». Розумієте?
Але іноді...
підійматися — не означає, що ти не відчуваєш люті.
Це не означає, що ти не повинен відчувати.
Це не означає, що ти спокійно сприймаєш
несправедливість і нерівність.
Це не означає, що ти не виконуєш роботу.
Це просто вибір твого підходу.
І піднятися високо — це вибір.
Це вибір, який я вважаю найбільш зрілим.
Це довгостроковий вибір.
І це не ти просто борсаєшся
у внутрішніх відчуттях...
що... в цей момент є потуранням собі.
А коли ти лідер з платформою,
ми не можемо дозволити собі потурати нашому найпотаємнішому каліцтву.
Ми несемо відповідальність за те, щоб підійнятися високо, тому що живемо...
Ми пережили лідерство, яке похитнулося,
і ніхто не відчув себе краще.
Це не призводить до рішень. Це просто не працює.
Отже, я відповідаю у книзі на запитання,
які всі мені ставили:
«Ти все ще підіймаєшся високо, Мішелє? Зараз? Дійсно?»
І моя відповідь така: «Так, безумовно.
Ми завжди підіймаємося високо. Ми підіймаємося високо,
але працюємо».
І я хочу, щоб молоді люди знали,
що світло, яке ми несемо, є в кожному.
Спочатку ми повинні навчитися створювати його в собі.
Ми не можемо розраховувати на інших людей,
тому що іноді у них його немає.
І щойно створивши, ми повинні його захистити.
Захистити його гарним кухонним столом, утримуючи людей,
але також відпускаючи тих, хто не служить вам найкращим чином.
-Коли вони втрачають кисень. -Коли втрачають кисень.
Ви повинні захистити себе від зовнішньої отрути.
Треба виходити з чужих дзеркал, так?
А потім, коли ти вже впорався з собою і зібрався з думками,
наш обов'язок — ділитися цим світлом.
Це найскладніша частина.
Коли ви думаєте про взаємодію,
висловлювання, текстові повідомлення, використання соціальних мереж,
подумайте про світло, яке ви несете.
Ведіть за собою це світло,
тому що світло породжує світло, надія породжує надію.
Зліт вгору породжує ще більше цього.
Ось чому ми це робимо.
Дякую, що нагадуєш нам про світло, яке ми несемо. Мішель Обама!
-Дякую тобі, Опро Вінфрі! -«Театр YouTube»!
-Дякую, Лос-Анджелесе! Хай щастить! -Дякую вам!
ДЯКУЮ ТОБІ, ЛОС-АНДЖЕЛЕСЕ!
Всім на добраніч!
Переклад субтитрів: Катерина Щукіна