Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Obvykle vůbec netuším, za jaký konec to vzít,
ale vy jste mi to vlastně sám navrhl.
A sice čím?
Zeptal jste se mě na povahu našeho vztahu.
Zeptal jsem se hlouběji: „Kdo jste?“
Mám totiž nastudovanou vaši práci.
Občas jste přízračná postava, jindy zase Bůh.
A někdy jste přítomnost.
Potřeboval jsem vědět, s kým mluvím. S kamarádem u táboráku?
S cizincem v autobuse?
Co jste zač?
Je to umělecké vystoupení.
Potřebujete vědět, jestli vystupujete před odboráři, před elitním publikem.
Potřebujete vědět, jaké má váš protějšek ambice.
A když vám odpovědět nedokážu?
Ne že bych nechtěl, ale třeba prostě nemůžu.
Tak se s tím nějak popereme a zjistíme, co jste zač.
HOLUBÍ TUNEL
Když jsem začínal v rozvědce u armády,
vedl jsem spoustu rozhovorů, které byly zároveň výslechy.
Ve vztahu ihned zkraje vzniká závislost na mně jakožto na vyslýchajícím.
„Je vaše matka v pořádku? Nemám zavolat k vám domů?“
Celou diskuzi rozevírá utváření pouta, ať už je skutečné, nebo umělé.
Jako první přijde tvrzení, že jsem jediný, koho dotyčný má.
Vzbudíte závislost?
Vzbudím v nich závislost na vyslýchajícím, ano.
Když chcete vyjádřit něco, co nemusí být nutně pravda,
a vy víte, že to pravda není, je to začátek.
DOKONALÝ ŠPIÓN
JEDEN MUSÍ Z KOLA VEN
„Ještě jsem nenapsal knihu, která by nenesla
pracovní název Holubí tunel.“
HOLUBÍ TUNEL NAPSAL JOHN LE CARRÉ
„Název má celkem jasný původ.
Když jsem byl v pubertě, vzal mě otec
na gamblerskou jízdu do Monte Carla.
Nedaleko starého kasina stála střelnice.
Venek byl pokryt trávníkem
a střeleckou plochou s výhledem na moře.“
„Pod trávou se táhly rovnoběžné tunely...
ŠPIÓN, KTERÝ PŘIŠEL Z CHLADU
jež ústily vedle sebe na okraji moře.
Do nich byli vkládáni živí holubi,
kteří byli odchytáváni do klecí na střeše kasina.
Jejich úkolem bylo proletět temným tunelem
a vynořit se na středomořském nebi
jakožto cíle dobře pohoštěných džentlmenů...“
Halt!
„...kteří na ně vyčkávali s připravenými brokovnicemi.“
„Holubi, které minuli nebo jen postřelili,
se vrátili do svého rodiště na střeše kasina,
kde na ně čekaly ty samé pasti.
Proč mě tato představa tak dlouho pronásleduje,
spíše než já...
...posoudí lépe samotný posluchač.“
Jméno David Cornwell většině z vás nejspíše nic neříká.
Je to odborník přes tajemství, bývalý špión
a autor více než 20 knih, z nichž se všechny staly bestsellery,
napsané pod pseudonymem John le Carré.
VÝZNAČNÝ SPISOVATEL
Cornwell tento dvojí život vede už déle než 50 let
a zřídkakdy promluví.
ŠPIONÁŽ, JAK JI UMÍ JEN LE CARRE
Fascinuje mě zrada.
Prožil jsem období nekonečné zrady.
V tajném světě jsem sloužil u dvou rozvědek po sobě,
z nichž obě zažily zradu nejtěžšího kalibru.
Zradu jsem vlastně pocítil už jako dítě.
Zároveň jsem se zrady dopustil i já sám.
Už od samého dětství
jsem stejně jako většina umělců žil ve své vlastní bublině představ.
Když jsem se ocitl v tajném světě, nestačilo mi to.
K ničemu mě nepouštěli. Byl jsem nezkušený a nic mi neříkali.
A tak jsem si stvořil svůj vlastní tajný svět a obsadil ho vlastními lidmi.
Ve spoustě příběhů jsou podvodníci a lidé, kteří tahají za nitky.
Lidé, kteří ovládají ostatní, a ti, kteří jsou ovládáni.
Teď se bavíme o mém dětství.
Otec byl přesvědčivý podvodník.
Celý náš život se odehrával na jevišti.
A všichni jsme předstírali.
Život mimo jeviště byl nudný.
A riskovat bylo vábivé.
Vůbec nejvábivější byl však otisk osobnosti.
O pravdě se nemluvilo.
Stejně jako o přesvědčení.
Takže jste si připadal jako podvodník?
Ne, podvolil jsem se tomu.
Zdokonalíte se ve vystupování, naučíte se vyprávět historky, předvádíte se.
Už v mládí zjistíte, že lidská bytost nemá středobod.
Nebyl jsem podvodník. Byl jsem přizván k podvádění druhých.
Když jsme se v jednom kuse stěhovali a neplatili účty.
Když jsme doma zhasínali,
protože někdo pátral po Ronniem, mém otci.
Tehdy mi přišlo, že tak lidé zkrátka žijí.
Nejsou to příběhy o bídných časech.
Graham Greene, jehož často cituji, řekl:
„Dětství je věrným zdrojem spisovatele.“
Není to naříkání, jenom sebehodnocení.
„Svůj rodný dům jsem viděl,
ale dávám přednost jinému,
který jsem si vytvořil ve vlastních představách.
Je z červených cihel, celý oprýskaný a zralý na demolici,
s rozbitými okny, cedulí „na prodej“ a starou vanou na zahradě.
Děti se v něm schovávají, než aby tam přicházely na svět.
Ale já se v něm narodil, nebo na tom přinejmenším trvá moje představivost.
Narodil jsem se v podkroví
mezi stohy hnědých krabic,
které s sebou otec všude tahal vždy, když byl na útěku.
„Matka leží na skládacím lehátku a žalostně se snaží ze všech sil,
ať už to obnáší cokoliv.“
„Tak jsem se narodil...
...a rázem jsem přibalen k matčinému skromnému majetku,
neboť nás v nedávné době navštívil další exekutor
a cestujeme nalehko.“
„Otec zamyká dveře od kufru.“
„A já už jsem na útěku. Na útěku od samého narození.“
Matka zmizela, když mi bylo pět let.
Žádný vztah mezi námi nevznikl.
Měl jsem spoustu náhradních matek, které otci prošly pod rukama.
Jedna z nich, která byla svým způsobem hrdinkou,
nás na chvíli ukotvila.
MOJE MATKA OLIVE
Matka byla záhadou.
Nikdy totiž nebylo řádně dopátráno, co se jí stalo.
Byla mrtvá? Živá?
Ronnie neuměl přijímat krutou pravdu.
JEDEN MUSÍ Z KOLA VEN BBC – REŽIE JOHN IRVIN
Shledal jsem se s ní až v 21 letech.
Napsal jsem jejímu bratrovi a ten odepsal se slovy:
„Tady je její adresa. Nikdy jí neříkej, že ji máš ode mě.“
Tak jsem mámě napsal: „Tvůj bratr říkal...“
Jeho příkaz jsem vůbec nebral v potaz.
Představoval jste si, že by litovala toho, že vás s bratrem opustila?
Když jsme se shledali, zeptal jsem se jí na to.
A ona odpověděla, stejně jako vždy na všechno,
že život s mým otcem byl nestrpitelný
a že už měla po krk toho zástupu milenek, které si vodil domů.
A že nikdy nedokázal zajistit peníze.
Stejně tak se jí nelíbilo, že je obklopena gaunery.
Řekla, že kdyby se uchýlila k jinému postupu,
znal tolik právníku, což je nepochybně pravda,
že by u manželského soudu neměla nejmenší šanci.
A tak se všeho vzdala a řekla si, že se zkrátka vytratí.
Vzpomínáte si na den, kdy odešla?
Ne.
Jestliže jste rozhodnuti své děti opustit, dáte jim oné noci,
se zabaleným bílým kufrem v ruce,
pusu na dobrou noc?
Vešla do pokoje, kde jsme spali? Aby se na nás naposledy podívala?
Takže si to představuji. Že to udělala.
Ocitl se vám v rukou jistý kufr.
Po její smrti
jsem natrefil na krásný kufr z bílé kůže z Harrods
s hedvábnou podšívkou.
Na vnější straně byly její iniciály. O. M. C. Olive Moore Cornwellová.
Musel to být onen kufr, do něhož si sbalila oblečení.
Představoval jsem si, co v něm muselo být za křehounké kusy.
A to nejkrásnější oblečení.
V přízemí na madam čeká vysněný cestovní kufr.
Svým způsobem odešla vstříc chudobě.
Utekla s chlapíkem bez peněz.
Představoval jsem si, jak vybaluje a z kufru se postupně vytrácí luxus.
Nechal jsem si ho. Jediná vzpomínka na ni.
Fyzický důkaz, že se to doopravdy stalo.
Co pro vás ten kufr znamenal? Proč jste si ho nechal?
Svým způsobem jsem ho obvinil ze spiknutí
za cílem jejího tajného útěku z domu.
Má historickou hodnotu.
Po emoční stránce byla neproniknutelná.
Nikdy jsem ji neslyšel upřímně projevit jakýkoliv pocit.
Když však šla do domova důchodců, což byl zhruba poslední rok jejího života,
utvořila si se sestřičkami jakousi představu.
Vykreslila jim, že nám projevovala mateřskou věrnost.
Popsala jim, co všechno jsme spolu prožili.
Svým způsobem si ty prázdné roky doplnila.
A když jsem byl u její smrti,
ironicky si mě v onu chvíli spletla s mým otcem.
Řekla: „Nikdy jsi mi nepřinesl orchidej.“
Nejspíš to byla narážka na jeden z jeho záletů.
To už se nedovím.
A já řekl: „Jaké máš ráda?“
A ona: „Všechny. Nikdy jsem je neviděla. Přines mi ji.“
RONNIE U SOUDU SYNOVO STÍHÁNÍ
NAPSAL JOHN LE CARRÉ
Lidé Ronnieho zbožňovali až do jeho smrti. I ti, které okradl.
PODVODNÍKŮV SYN NAPSAL JOHN LE CARRÉ
VOLTE RONNIEHO CORNWELLA
Když stál na jevišti a okouzloval druhé,
bezmezně věřil všemu, co dělá a říká.
Tyto záchvěvy nezkrotného šarmu
a přesvědčivosti byly chvíle, kdy si připadal skutečný.
„Synku? Až budu souzen, jakože souzen nepochybně budu,
budu souzen na základě toho, jak jsem se choval k vám dvěma s Tonym.
Tolik k Boží vůli."
S Bohem byli za kamarádíčky.
Možná měl za to, že je Bůh tajemný, ale byl si jistý, že jemu Bůh věří.
Jeho naprosto nevídané a geniální přesvědčovací metody
byly součástí dialogu, který s Bohem vedl.
„Když spáchám tohle, projde mi to? A projde mi, když provedu tohle?“
Vlastně s Bohem smlouval.
Spíš s ním uzavíral sázky.
„Co mi řekneš, když na tebe vybalím tohle?“
Ronnie byl ochoten krást, půjčovat si nebo podplácet ředitele,
jen abych měl to nejlepší vzdělání.
Naučil jsem se způsobům a postojům třídy, do níž jsem ani nepatřil.
Studoval jsem a často jsem si připadal přehlížený.
Občas jsem se ocitl ve třídě, kterou jsem bytostně nenáviděl.
Jako na nepřátelském území.
Ale naučil jsem se patřičně oblékat a mluvit.
Učinil jsem ze sebe jednoho z nich, ale nikdy jsem se tak necítil.
SYNOVÉ A ŠPIÓNI „Vím, kdo jsi.“
Byl jsem malý špión už od útlého mládí.
Jakmile Ronnie odešel z domu, začal jsem vyšetřovat.
Netušil jsem, co pro mě svět skýtá.
10. ŽALOBA RONALD CORNWELL
S každým příchodem exekutorů mi mizely hračky.
Nábytek. Ženy.
Moje matky.
NEJVYŠŠÍ SOUD V BANKROTU
Když měl Ronnie doopravdy strach
a říkal: „Zhasněte v domě a přeparkujete auta na zahradu,“
neměl strach ze zákona, ale z mafie.
Žárlivé, srdce žárlivé
Přestaň už bít
Copak nevidíš, kolik škody jsi napáchalo?
Po jeho smrti po něm zbyly kanceláře na Jermyn Street.
Ve vrchním patře žily společnice.
Které mu, jak on sám říkal, byly kdykoliv ochotny uvařit klobásky.
Měl dva vozy Ford Zephyr,
dům v Henley a dům na Tite Street v Chelsea.
K jakým účelům, to netuším.
A k tomu ty kanceláře.
Ani u něj, ani v jeho šuflících se nenašlo dost peněz
na týdenní výplatu pro personál.
Neměl vůbec nic.
Ve francouzském Maisons-Laffitte měl jednoho koně,
v Irsku hned několik.
Říkal jste jim „nedoběhové“.
Nedoběhové.
Měl žokeje, který se stal mistrem světa. Gordon Richards.
Když Gordon skončil, odsouhlasil, že bude na aukcích vybírat koně Ronniemu,
který za ně zřejmě i zaplatil.
Moc rád se ukazoval na Ascotu a přihlašoval do závodu vlastního koně.
Ronnie se zjevně dostal do situace, kdy už si ho bratrstvo sázkařů
na dostizích nepřálo,
a jejich vymahači mu to dali jasně najevo.
Běda tomu, kdo se ukáže na dostizích s nesplacenými dluhy.
Byl jsem vyslán s kufrem plným peněz,
které jsem měl rozdat sázkařům.
Panečku! Rupert nabírá náskok!
Měl koně pojmenovaného po nevlastním bratrovi,
který závodil v Cesarewitch.
Zničehonic přišla opravdová sklizeň peněz.
Díky, chlapci.
Seděl jsem s nimi ve vlaku.
Přistoupil ke mně urostlý muž.
Ty budeš Ronnieho synek, co?
Už to nikdy nedělej, mladej.
A jenom mi sáhl na nos.
Když jsem se vrátil, Ronnie na mě už čekal.
A počítal a počítal
a nevěřil, že jsem si z toho nic nevzal.
Tak jo, synku. Ukaž kapsy.
Ukaž mi, cos vyvedl.
Mám pocit, že jsem si za to vysloužil pětilibrovku.
Bylo to pro vašeho otce zklamání? Že jste se nedopustil krádeže?
Spíš ho zmátlo, že...
„Přece nebudeš takhle počestný,“ pomyslel si.
„Takový není nikdo. Není to v lidské povaze.“
Takhle to však zní jako romantické dětství, že?
Ano. Je potřeba to tak předat.
Ať už jsem později odhalil ledasco
a ať už jsem si toho protrpěl dost a byl ochuzen o matku a jiné,
bylo to nesmírně vzrušující.
Zapomněli jsme zmínit, že mým údělem bylo stát se advokátem.
A můj starší bratr zase právním zástupcem.
Byl jsem odhodlaný jít na Oxford, kde mi nakonec bylo nabídnuto místo.
Ronnie chtěl vědět, za co platí.
Ze zbabělosti jsem mu řekl, že budu studovat právo.
A když se k němu doneslo, že studuji obor moderních jazyků,
došlápl si na mého lektora a požadoval vysvětlení, jak k tomu k čertu došlo.
Mohli za to oni, nebo já?
OD VEDOUCÍHO LEKTORA
Můj lektor Vivian Green ho poslal domů.
LEKTORSKÝ POSUDEK Cornwell je prvotřídní student.
ŽÁDOST O PŘIJETÍ
Tak jsem u moderních jazyků zůstal.
D. J. M. CORNWELL – 1952 MODERNÍ JAZYKY
A v polovině druhého ročníku vyhlásil opravdu dramatický bankrot.
Neuvěřitelných 1 250 000 liber.
Načež Westminsterská banka v Oxfordu z jakéhosi důvodu
odmítla dál provozovat můj účet a uzavřela ho.
Tehdy jsem se sblížil se svou přítelkyní a rozhodli jsme se vzít.
JEDEN MUSÍ Z KOLA VEN
Šel jsem učit na podřadnou soukromou přípravnou školu.
Stejnou přípravnou školu jsem pak dosadil na začátek Jeden musí z kola ven.
JEDEN MUSÍ Z KOLA VEN
Žili jsme v regulérní chudobě
s venkovním záchodem a plechovou vanou.
Načež Vivian Green hrdinsky přemluvil univerzitu, aby mě povolali zpět.
A nějak už pro mě našli peníze.
Tak jsme se vrátili a našli nám velkolepý byt.
Rázem se nám změnil život.
Institucionální půvab se vrátil,
když mě přizvali učit nejvyšší ročník na Eton.
Myslel jsem, že dožiju jako ředitel Etonu.
A po dvou letech jsem toho měl po krk.
Pak mě přivábili špióni a myslel jsem si, že dožiju jako špión.
Hledat nové členy rozvědky je nesmírně těžké.
Hledáte vesměs někoho, kdo je trochu zlobivý,
ale zároveň věrný.
Za mých časů hledali jistý typ lidí a já splňoval všechna kritéria.
Předčasně oddělen od hnízda.
Internátní škola.
Raná nezávislost ducha.
Ale se zájmem o institucionální přijetí.
Dodnes vnímám svůj život jako sled přijetí a útěků.
U první rozvědky se mi práce znechutila.
U druhé rozvědky to dopadlo stejně.
Byl jsem rozčarovaný studenou válkou, což bylo pochopitelné
s přihlédnutím k tomu, kolik nacistů se potulovalo po západním Německu.
Natožpak ve východním Německu.
Za co jsme vlastně bojovali?
Jak kdyby žádná válka neproběhla?
Takový jsem měl pocit.
Síla nuceného zapomínání
byla nezměřitelná.
Byl jsem vyslán do západního Německa pod diplomatickým krytím.
Což bylo jedno ze šťastnějších období mého života,
protože jsem zažil výstavbu Berlínské zdi.
Patová situace mezi východem a západem byla v Berlíně hmatatelná.
Ve vzduchu panovalo napětí. Doléhalo na každého.
Pozornost nervózního světa se soustředí na Berlín.
Poslední velký exodus uprchlíků z východu je zpracováván,
zatímco německá komunistická vláda uzavírá hranice.
Počet těch, kteří na okraji svobody žádají o azyl,
dosáhl 1 500 denně.
OPOUŠTÍTE AMERICKÝ SEKTOR
Vydal jsem se do Berlína a na vlastní oči viděl, co se děje.
K zásadním zvratům došlo ještě před tím, než byla vybudována zeď.
Západoněmečtí hasiči rozprostírali pod budovou trampolíny.
A lidé do nich skákali.
Byly to srdcervoucí pohledy.
BERLÍNSKÁ ZEĎ JE OSTUDNÝM SYMBOLEM
PŘEDNÍ LINIE STUDENÉ VÁLKY
Jaké emoce ve vás tento pohled vzbudil?
Směsici vzteku, znechucení a soucitu.
Byl to pro mě milník.
Podnítilo to vznik díla Špion, který přišel z chladu.
Zkouška ohněm za cílem pochopení světa?
Spíš takové utvrzení, že světu rozumím.
Byl to ten nejobscénnější symbol šílenství lidského utrpení.
Měl jsem pocit, že jak východ, tak západ
si vymýšlí nepřítele, kterého právě potřebují.
SPOLEČNĚ ZA VÍTĚZSTVÍM!
Hladký přechod od antinacismu k antikomunismu.
ZAŠKRŤME HITLERISMUS
ZASTAVME KOMUNISMUS! JE TO ÚKOL NÁS VŠECH
BERLÍN
Po návratu z Berlína
jsem věděl, že o celé zkušenosti chci napsat vážný román.
Bylo léto a já pracoval převážně na zahradě.
Obklopen dětmi.
Začínal jsem kolem čtvrté až páté ráno.
Cítil jsem, že se ve mně vaří krev.
Objevil jsem v sobě příběh, který posloužil mým účelům.
Špion, který přišel z chladu.
Kdo jsou vůbec špióni?
Morální filozofové, co své činy poměřují se slovem Božím či Karla Marxe?
Kdeže. Je to jen banda špinavých křiváků, jako jsem já.
Ubožáci, opilci, podivíni, podpantofláci,
úředníci, co si hrají na kovboje a indiány, aby zahnali zoufalství.
Myslíte, že jako mniši vyvažují dobro a zlo?
Jedním z nejpopulárnějších spisovatelů současnosti
je vlastním jménem David Cornwell,
nicméně na veřejnosti je znám spíše jako John le Carré.
Kolik výtisků Špiona z chladu se prodalo?
Myslím, že když sečteme všechny možné edice a vazby po světě,
dostaneme se někam k 12 až 15 milionům.
ŠPIÓN, KTERÝ PŘIŠEL Z CHLADU
Pokud tomu rozumím, byl úspěch Špióna překvapením.
POČTVRTÉ AMERICKÝ BESTSELLER
1 – ŠPIÓN, KTERÝ PŘIŠEL Z CHLADU
Pro mě osobně to překvapením nebylo v tom smyslu,
že jsem měl pocit, jako bych napsal něco,
co dokonale vystihuje mé vlastní pocity,
a že by se to mohlo uchytit.
JOHN LE CARRÉ JE NEJLEPŠÍM SPISOVATELEM...
A první ohlasy od agenta a vydavatele naznačovaly, že by tomu tak mohlo být.
Nezapomínejme, na pozadí jaké doby kniha vyšla.
Tenkrát jsme byli nasyceni Jamesem Bondem.
Obdivuji vaše štěstí, pane...
Bond. James Bond.
Skutečnost, kterou nám nabízely zprávy
a všechny okolní události,
popisovala špióny jako zástup ubohých, osamělých rozhodčích.
Zatímco já se postaral o protilék.
Dodnes si vyčítám, co jsem tenkrát udělal špatně.
A sice to, že jsem rozvědku vykreslil jako dokonalou službu.
Přitom jsme v tu dobu byli ochromenou organizací,
kterou mohli lousknutím prstu rozpustit.
JEDEN MUSÍ Z KOLA VEN
„Je-li vaším životním posláním nahánět zrádce
a přetahovat je na vaši stranu,
nemáte právo si stěžovat, když se ukáže, že někdo z vašich řad
je přetažen někým jiným.
Když jsem se pustil do psaní Jeden musí z kola ven,
kráčel jsem v pochybných šlépějích Kima Philbyho.
Geniálního bývalého vedoucího kontrarozvědky MI6.
Čekalo se, že vstoupí do čela celé služby. Byl to však zároveň ruský špión.“
BÝVALÝ BRITSKÝ DIPLOMAT RUSKÝ ŠPIÓN
Zhruba v polovině mého působení v západním Německu
bylo ohlášeno Philbyho přeběhnutí.
Jeho zmizení z Bejrútu a jeho vynoření na moskevském jevišti.
Tehdy to z etického hlediska bylo pro tajné služby šokující.
Někdo nás sleduje.
Otázkou je, zda ho MI5 a MI6 chtěly nechat jít.
Takovému problému nechtěl čelit nikdo. Bylo to nepředstavitelné.
Velice významný bývalý špión čelící soudnímu procesu.
Napáchalo by to obrovské národní škody a skoro nic by se tím nezískalo.
Po vystřízlivění si služby řekly: „Díkybohu.“
„Díkybohu“? Takže ho nechaly utéct?
Ano.
Děkuji vám, soudruhu.
Philbyho přeběhnutí tehdy zasáhlo srdce celého zřízení.
Pocházel z Westminsteru.
Byl součástí vnitřního kruhu anglické společnosti.
Na základě toho lidé tak trochu přehlíželi
Philbyho poměrně zjevnou minulost.
E. 5. PŘÍSNĚ TAJNÉ
Nebylo by těžké vypátrat, že byl s komunisty ve spojení od samého začátku.
Dokonce se oženil s komunistkou ve Vídni.
PHILBYHO PRVNÍ ŽENA
To všechno se dalo smést ze stolu, protože... je jedním z nás. Patří k nám.
Kdybyste se probrali Philbyho minulostí,
řekli byste, že je to tak trochu...
podezřelý chlapík. A o to tu nestojíme.
Působil však jako pan okouzlující
a vyžíval se v oklamávání.
PŘÍSNĚ TAJNÉ A OSOBNÍ
„Nicholas Elliott, Philbyho nejoddanější přítěl a důvěrník,
neoddělitelný bratr ve válce i v míru. Chlapec z Etonu.
Syn bývalého tamního ředitele. Dobrodruh, alpinista a podvodník.
Jednou z mnoha nevídaných věcí, které za svůj život Elliott stihl,
a nepochybně i tou nejbolestivější, bylo sedět v Bejrútu tváří v tvář
svému blízkému příteli, kolegovi a mentorovi Kimu Philbymu,
a poslouchat, jak se přiznává, že celé ty roky, co se znali,
byl ruským špiónem.“
PAN PHILBY
Nick Elliott mi řekl, že letí do Bejrútu vyslechnout Philbyho
a získat z něj přiznání.
Říkal, že když zrovna nehrál na obě strany,
byl neskutečně osamělý.
A přišlo mu, že má prázdný život,
takže se upínal na závislost na zradě.
A od dětství víceméně zradil úplně každého.
PRAVDA PODIVNĚJŠÍ NEŽ FIKCE
„Dvojitý agent“ je mylný termín.
V novinách je tak často popisován Philby.
Holým faktem je, že Philby byl regulérní
vysoce postavený a pochybný zrádce.
V čem je přesně rozdíl?
V tom, že byl regulérní ruský špión.
Jako dvojitý agent by byl náš ruský špión.
A my tak měli vůči Rusům navrch.
Elliotta jsem znal celkem dobře. Byl vysoké postavy.
Měl vyzáblé tělo, nosil vesty a brýle.
Mluvil jako absolvent Etonu, byl synem tamního ředitele,
jeho předci byli také absolventi Etonu, byl aristokratického původu.
Dokážete ho napodobit?
Ano. Řekl jsem mu: „Nicku,
když jsi letěl za Kimem, jaké jsi měl v rukávu sankce?“
„Sankce, brachu?“
„Čím jsi mu mohl pohrozit? Mohl jsi ho přitáhnout zpět Londýna?“
„V Londýně o něj nestojí, brachu.“
Já na to: „Čím jsi mu mohl pohrozit?
No tak, Nicku, přiznej se.“ A on na to:
„Řekl jsem mu, že když se nepřizná,
nepotká na Blízkém východě jediné velvyslanectví, ambasádu,
podnik nebo klub, který by s ním chtěl mít co do činění.“
„To ho asi vyděsilo.“ „To jo.“
Dělal ze sebe anglického hlupáka.
Jestli jím byl, jak mnozí tvrdí, to opravdu nevím.
Sám jste k němu napsal toto:
„Philby byl zdatný v oklamávání druhých.
Elliott byl stejně zdatný v oklamávání sebe sama.“
Za tím si stojím.
Celý život jsem tvrdil,
že k tomu, co Philby udělal, ho nevedl rozum, ale instinkt.
To vzrušení vykročit na ulici s tím, že víte něco, co ostatní neví.
Tajný agent se vyžívá ve vlastnoručně vybudované schizofrenii.
„Vlastnoručně vybudovaná schizofrenie.“
Nepřetržitá dualita.
Být opakem svého zevnějšku.
Není v tom i trocha radosti z toho, že děláte politiku?
Ano, je to jakási požitkářská radost.
Smyslová pouť
ve znamení neustálého pokoušení vlastního štěstí za cílem přežití.
Zároveň cítíte, že za sebou necháváte změnu.
To, že jste středem vesmíru, ješitnosti jen pomáhá.
Předávat ryzí zlato Sovětskému svazu, svým pánům.
„Teď už mě přijmete? Přijmete mě, když vám dám tohle?“
Úplně ten požitkářský instinkt vidím před očima.
Nikoliv v sobě, ale v něm.
Pane le Carré, popsal jste Kima Philbyho
jako „mstitele, který pevnost zničil zevnitř“.
Je to jeden z těch zvláštních urozených lidí,
kteří pohrdají výhodami, s nimiž se narodili.
Člověk, který se sice cítil být lepší než zbytek společnosti,
zároveň jí však nemohl odpustit, že ho do té pozice postavila.
Vedl válku sám se sebou.
Když jsem se v roce 1988 konečně vydal do Moskvy,
zúčastnil jsem se večírku pořádaného Svazem sovětských spisovatelů.
PHILBYHO SPISY GENRIKH BOROVIK
Byl tam výrazný muž jménem Genrikh Borovik.
Borovik ke mně přišel a řekl:
„Davide, seznámím vás s jedním svým dobrým přítelem.
Obdivuje vaše knihy.
Kim Philby.“
Já odpověděl, jakkoliv jsem byl znechucen,
že musím na večeři s naším velvyslancem
a že si nedovedu představit, jak dnes večeřím s královniným zástupcem
a zítra s královniným zrádcem.
Pomyslel jsem si, že zlo nejspíše existuje.
Někdo, kdo tak dlouho slepě sloužil Stalinovi.
Nikdy jsem nepochopil, jak mohl sloužit takovému člověku a přesvědčení,
jako je sovětský komunismus.
Moc dobře věděl, co dělá.
Podlehl oné závislosti. Vyžíval se ve zradě.
Ovládl ho onen pocit, že to hraje na obě strany.
A že je středem země. Pohrával si s celým světem.
S ideologií to mělo pramálo co do činění.
Možná že to u ní začalo.
Ale posléze to přerostlo v závislost na zradě.
Kdybyste mu na pár týdnů svěřili kočku,
nepochybně by ji nějak zradil.
Měl jsem s Philbym důvěrný vztah.
Nicméně to pokušení
otočit se zády ke všemu, co vás naučili,
a vydat se vlastní cestou...
Chápu, jak se to Philbymu stalo.
A děkoval jsem Bohu, že jsem se tím směrem nikdy nevydal.
V určitou část života jsem se však ocitl na rozcestí.
Mohl se ze mě stát opravdu zlý člověk.
Ale naštěstí jsem pro svou loupež našel domov.
SPISOVATEL „VYKRÁDÁ ŽIVOT“
Spisovatel je mírně rozladěn. Je jiný.
Jeho tvůrčí procesy zahrnují metody osamělého člověka,
který si sem tam půjčuje a čerpá ze zážitků
a uceluje je v určitý balíček, který posléze nabídne společnosti.
Je to vlastně iluzionista.
A když se mu lidé neustále dívají do rukávů,
zkazí svůj trik.
Já psaní pokaždé vnímám jako pouť za sebepoznáním.
Jak se postavy chovají, odkud se berou, co jsou zač, jaký mají vkus.
Objeví se na čistém listu a samy mi povypráví o mně samém.
JEDEN MUSÍ Z KOLA VEN
Když píšu o Georgeovi Smileym,
vykresluji postavu ideálního otce, kterého jsem neměl.
Jsou to pokusy o sebereflexi.
Takové náčrty toho, jaký člověk vlastně je.
Nikdy jsem se nepodrobil analýze.
Mám pocit, že kdybych o sobě znal nějaká tajemství, okrádal bych se o psaní.
Co jste se o sobě dozvěděl od Billa Haydona?
Nejspíš už jsem to dávno věděl.
A věděl jsem to i o Philbym.
Haydon je pochopitelně z velké části založen na Philbym.
Dřímá ve mně jistý instinkt,
po němž jsem, pokud vím, nikdy nesáhl ani mu nikdy nepropadl,
a sice být králem světa, za kterého se považoval Haydon.
Byla doba, kdy mě samotná radost z podílení se na tajném světě
a z toho, jak blízko je člověk veškerému dění,
naplňovala vzrušením.
FAUST REŽ. F. W. MURNAU
Ve faustovském smyslu to znamená, jaký je světa vnitřní tmel.
Doslova: „Was die Welt im Innersten zusammenhält.“
...jaký je světa vnitřní tmel...
TAJNÝ SPOLEČNÍK
Pak se dostáváme k zoufalé větě z Tajného společníka:
„Zjistíme, že nejniternější místnost...“
„...je zcela prázdná.“ Ano.
Určitým způsobem věříme, že existuje nejniternější místnost,
kde vzniká politika.
Já si myslím, že je tvořena zcela ad hoc,
ze dne na den, z hodiny na hodinu.
Dějiny jsou chaos!
Ano, jsou. A představovat si svou neutuchající nevinností,
čehož jsem se nejspíše dopouštěl,
že existuje jakési zlomové tajemství o podobě lidského chování...
Neexistuje.
SMILEY’S PEOPLE REŽ. SIMON LANGTON
„‚Špionáž je věčná,‘ pronesl Smiley prostě.
‚Na světě není pošetilejší profese, než je ta, kterou sis vybral.
Nejpoužitelnější budeš ve chvíli, kdy nebudeš mít žádné zkušenosti.
A když už pár zkušeností posbíráš, nikdo už tě nebude moct nikam poslat
bez popisné visačky okolo krku.
Starší sportovci vědí, že se nejvíce předvedli v nejlepších letech.
Na špióny v nejlepších letech sedá prach.
A pak, s příchodem jistého věku,
chcete znát odpověď.
Nahlédnout do srolovaného pergamenu v nejniternější místnosti,
který vám řekne, kdo a proč řídí váš život.
Problém je v tom, že tou dobou
jste právě vy těmi, kdo na rozdíl od druhých ví,
že nejniternější místnost je prázdná.‘“
Když jsem to četl, vnímal jsem to jako existencionální hloubání.
Nejsme tou nejniternější místností my sami? Co když tam nic není?
V mém případě to tak je. Ale nemohu mluvit za ostatní.
Všichni žijeme z jisté části s tajnostmi
ve vztazích s našimi šéfy, rodinami, ženami a dětmi.
Často ovlivňujeme postoje, ke kterým se hlásíme,
nejspíše intelektuálně, ale nikoliv emočně.
Stěží známe sami sebe.
Postava špióna je dle mého schopna téměř nekonečného využívání
za cílem vyjádření všech věcí zapuštěných v hlubinách společnosti.
V KAŽDÉM Z NÁS JE KUS ŠPIÓNA
„Přední autor špionážních románů své doby. Možná všech dob.“
Moje zkušenosti ze čtení děl le Carrého jsou:
„Jsem ve světě fikce? Jsem ve světě faktu?
Nebo jsem v jakémsi zvláštním prolnutí obojího?“
Nemyslím si, že by jakýkoliv umělec, ať už jde o spisovatele,
malíře či kohokoliv jiného,
měl za určitou hranicí vysvětlovat svou práci.
Jestli to ve vás vzbudilo tyto otázky, užíváte si to.
Snažil jsem se při těchto rozhovorech
mluvit o procesu čerpání ze skutečného života.
Zcela vědomě jsem napsal knihu
Dokonalý špión...
DOKONALÝ ŠPIÓN REŽ. PETER SMITH
...která byla jakousi paralelní verzí toho, co se přihodilo mně samotnému.
Místo Ronnieho je tu Rick a místo mně Magnus.
Nedokážu vám definovat,
kde realita přechází skrz tajné dveře ve fikci.
Moc rád bych se vrátil k té představě, o níž jsem psal:
„Žiju v bublině a importuji věci.“
OXFORDSKÝ TITUL
ZPRAVODAJSKÉ SLUŽBY
Jde o jistý druh samoty v tom smyslu,
že se s nikým nedělíte o své myšlenky.
V tajnosti skládáte z prvků, které vidíte kolem sebe.
NEVĚDOMĚ PŘIPOMÍNÁ RICKA
Fiktivní subjekt založený na rozumu, jenž z chaosu dělá pořádek.
Za mě je to zcela běžný proces.
Jako malíř bych se cítil úplně stejně.
Vzal bych si světlo, okno
a snažil se namalovat, jak se právě cítím.
Chtěl jsem se vás zeptat, jak se cítíte teď, ale je mi to hloupé.
Cítím se moc příjemně, Errole.
Mám rád, když mohu mluvit o věcech, o kterých jsem ještě nemluvil.
Ve svém pokročilém věku jsem tuto nabídku bral jako něco definitivního.
Věděl jsem, že nebudu lhát. Ani si vymýšlet.
Nestojím ani o sebeobhajobu,
protože ani nevím, z čeho jsem vlastně nařčen.
„Pane Magnusi, mě už jste v minulosti zradil,
ale o to horší je, že jste zradil sám sebe.
Lžete, i když říkáte pravdu.
Je ve vás oddanost i náklonnost.
- Ale k čemu? Ke komu?“ - Ke komu?
To nevím.
Možná mi to jednou povíte.
Chci vám jen říct, pane Magnusi, že jste dokonalý špión.
PAN MAGNUS
Postavy fungují až tehdy, když do nich vnesete kus sebe.
Jsou to jen lidé na papíře.
Své postavy si nahlas předčítám.
To, jak mluví, je nesmírně důležité.
Poté už vám samy řeknou, kdo vlastně jsou, jak se oblékají a jak se hýbou.
PYM BOHUŽEL NEMÁ...
O PÁR NEDĚLÍ POZDĚJI
AXELŮV OTŘESNÝ ROK Pym mu dá 1 000 liber
TENTOKRÁT PYM OBDRŽEL...
(VÍDEŇ JE ZACHRÁNÍ)
A tak se vám před očima noří postava. Stránku po stránce.
VÝUKA ČESKÉHO JAZYKA PO AXELOVI SE SLEHLA ZEM
DOKONALÝ ŠPIÓN
Chlapík se postupně vynoří a je jen váš.
Mým přirozeným instinktem je při poznávání lidí
zvažovat možnosti jejich postav.
Přisuzuju jim věci, které nejspíš ani nevlastní.
Zajímavé je, že v konečném produktu tyto položky vůbec nemusí být.
Ale to je začátek příběhu.
A pak se začnu zabývat tím, co tito lidé chtějí.
A z rozlišování protichůdných chutí vám začne vznikat konflikt.
Napsal jste: „Kočka leze dírou není příběh,
ale kočka leze dírou, pes oknem už ano.“
Přesně tak.
Pak tu mám verzi od le Carrého.
„Kočka zradila psa tím, že lezla oknem.“
Určitě byla dvojitý agent.
JOHN LE CARRÉ: MISTR ŠPIONÁŽNÍCH PŘÍBĚHŮ
ZÁHADNÝ MUŽ ŠPIONÁŽNÍ HRY
Proč je pro vás zrada tak zásadním koceptem?
NEDOKONALÝ OTEC INSPIRACÍ DOKONALÉHO ŠPIÓNA
Za tím stojí dlouhá rodinná historie.
V mém dětství realita neexistovala. Jen vystupování.
Vypozoroval jsem, že většina toho, co lidé tvrdí navenek,
myslí uvnitř jinak.
Nezapomínejte, že v každé tajné službě
jsem byl nepřínosný, ale zaměstnaný.
BURGESS A MACLEAN PRVNÍ REPORTÁŽ Z RUSKA
Dekády plné zrady.
Jen jste si říkali, na koho dalšího to rupne.
V MI5 jsme od Američanů obdrželi
velice rázné stížnosti,
že si máme ve službě udělat pořádek a zbavit se komunistů.
Objevil se muž,
jenž oplýval autoritou, což vám dal jasně najevo,
a řekl vám: „Pojďte si dát skleničku.“
A v kanceláři měl nevídanou zeď plnou živých ptáků.
Ti si tam tiše poletovali.
Dodám, že to byl hlupák.
Musel to být nějaký analytik nebo psycholog.
Vyptával se vás takovým nahlouplým školometským způsobem...
„S ženou vám to klape?“
Všechny nás přezkoumávali jako potenciální komunistické špióny.
V mém případě bylo komické, že jsem kvůli MI5
vstoupil na Oxfordské univerzitě do komunistického spolku.
Byl jsem vybrán, vřele přivítán, přizván na sovětskou ambasádu,
kde mi asi šestkrát pustili Křižník Potěmkin,
nalili mě vodkou a pak jsem odpadl.
To je dobrý film.
To je, akorát že nemá šťastný konec.
KŘIŽNÍK POTĚMKIN REŽ. SERGEJ EJZENŠTEJN
Zadržte. Je snad od začátku vaším přáním stát se dvojitým agentem?
Ano.
V tu dobu to byla nesmírně vzrušující myšlenka.
Nejste jen agent, ale dvojitý...
Stává se to pořád. U každé tajné služby
a u všech útočných zpravodajských služeb.
Dáte si stranou lidi, kteří prochází výběrem,
a doufáte, že je vyberou a stanou se vašimi svěřenci.
To je zkrátka, jak by řekli Němci, normal.
Z toho vzešel velice bolestivý vztah
s tajným předsedou komunistického spolku Oxfordské univerzity,
zcela nevinným mužem, Stanleym Mitchellem.
DOKONALÝ ŠPIÓN
Byli jsme na stejné univerzitě, on studoval ruštinu a němčinu.
Byl rusko-židovského původu.
A jeli jsme spolu do Dorsetu za pěší turistikou.
Měl jména všech studentů,
kteří tehdy byli členy Komunistické strany.
Mou prací pro MI5 bylo tyto lidi identifikovat.
Což bylo samozřejmě děsivé. Zrazoval jsem tím Stanleyho.
Jakkoliv se teď stydím a jsem zhrozen svým vlastním chováním,
dodnes si myslím, že to bylo nezbytné.
Stanley si v následujících letech snadno vyvodil,
že jsem za tím stál já.
Nesmírně ho to rozrušilo. „To ty, Jidáši. Ty neřáde.
Jak se někdo mohl zachovat tak sprostě jako ty?“
A vaše obhajoba?
„Mrzí mě to, Stanley, ale jsi součástí revolučního hnutí,
jež si dle všeho klade za cíl destabilizaci naší země.
Tehdy jsme byli technicky vzato ve válce se Sovětským svazem.
Byl jsi na špatné straně.“
Jste si jist, že jste na správné straně,
- nikoliv na špatné? - To víte, že ne. Ani přinejmenším.
DOKONALÝ ŠPIÓN
Kde se v Dokonalém špiónovi vzala ta potřeba, aby se syn sám zabil?
Mary výstřel neslyšela.
V prvé řadě věděl, že byl jako dvojitý agent odhalen.
Ve skutečném světě by to asi dokázal usmlouvat.
Do toho mu jeho život přišel nesnesitelný.
A v očích svého dítěte se styděl.
Dokázal Ronnie cítit stud?
To si nemyslím.
Jednou jsem ho při studu zaslechl přes dveře
s mou první nevlastní matkou.
Naříkal, že už se ničeho podobného nedopustí.
Nevím, jestli cítil stud. Nechápu, jak sám se sebou dokázal žít.
Žil ve svých představách,
které nebyly vyloženě vystavěny na zločinných plánech,
ale bylo to... jako psát román,
v tom smyslu, že někde zaslechl správnou větu
nebo kdesi v davu spatřil správné vodítko.
A to se stalo začátkem podvodu.
„Nacházím se ve městě Exeter a kráčím přes pustinu.
Držím ruku svojí matky Olive.
Jelikož měla ruce zahalené v rukavicích, nedošlo k fyzickému doteku,
a pokud si dobře vzpomínám, bylo tomu tak odjakživa.
Na druhé straně pustiny je ponurá budova s plochou fasádou
se zamřížovanými okny a zhasnutými světly.“
„A v jednom z těch zamřížovaných oken
stál můj otec jako dokonalá kopie trestance z Monopoly.
Zamával jsem na Ronnieho, jenž stál vysoko nade mnou,
a Ronnie zamával stejně jako obvykle.“
Tatínku!
„Sevřen Olivinou rukou kráčím zpět k autu
s výsostným pocitem.
Přeci jen ne každý chlapec má matku jen pro sebe
a otce zavřeného v kleci.“
„Ale podle otce se nic z toho nestalo.
Představa, že jsem ho viděl v jakémkoliv z mnoha vězení ho nesmírně urazila.“
Čirý výmysl od začátku až do konce, synku.
Každý, kdo to uvnitř exeterské věznice zná,
moc dobře ví, že z cely není vidět na cestu.
„A já mu věřím.
Pletl jsem se a měl pravdu.
U žádného okna nestál a rozhodně jsem na něj nemával.
Ale co je pravda? Co je vzpomínka?
Musíme nějak pojmenovat události z minulosti, které v nás stále žijí.“
Nechci to nazývat tím, že bych vás tu s něčím konfrontoval,
ale řekl jste něco, co mi přišlo zajímavé
a zasloužilo by si to hlubší zkoumání.
Třeba je to přeci jen výslech. Třeba klamu sám sebe.
Nedovedu si představit, že byste jakožto vyslýchající
z části nehledal sám sebe.
Nemyslím si, že dokážeme do lidí proniknout,
ale dokážeme si o nich utvářet představy a pak s nimi soucítíme.
PROACTIVE S. R. O.
Najal jste si soukromé detektivy, aby vyšetřili vašeho otce.
Tlustého a hubeného. Zeptal jsem se svého právního poradce:
„Jak mám ty lidi oslovit?“ A on: „Ode mě to nemáš,
ale jsou to nejostřejší chlápci, co znám.“
Najal jsem si je za nevyslovitelnou částku.
Milý Davide, děkuji za včerejší schůzku.
...probereme další postup.
Vlastně toho moc nezjistili.
RONNIEHO SKUTEČNÁ VÝŠKA NA SVOU VÝŠKU POMĚRNĚ TĚŽKÝ
OBVINĚN V EXETERU
Mnohem spolehlivější zdroj Ronnieho prvního trestního případu a uvěznění
byl tehdejší místní tisk.
„ŽIJU V EXTRAVAGANCI“ VYHLÁSIL BANKROT
Myslím, že jako mladý dostal čtyřletý trest za podvod,
ale pak byl v polovině trestu propuštěn
a místo toho byl potrestán tvrdou prací.
Zeptal jsem se: „Jak moc špatné to bylo?“
A on: „Nejhorší byli cikáni.“
Začal mluvit o mlátičkách.
Ronnie měl mohutnou hruď. Myslím, že dokázal být velice násilnický.
PROBŮH! CO DĚLÁ NA STATE STREET LONDÝNSKÝ AUTOBUS?
Propagoval jsem v Chicagu britský týden,
jezdil v londýnských autobusech,
předstíral, že volám z telefonních budek.
V týdnu letí John le Carre z Londýna
do Carsons na autogramiádu svého posledního díla „The Looking Glass War“.
Britský generální konzul mi předal telegram,
který obdržel z ambasády v Jakartě.
BRITSKÁ AMBASÁDA, JAKARTA 31. ČERVENCE 1965
V něm stálo, že je Ronnie ve vězení a pustí ho za tolik a tolik peněz.
Budu ochoten za něj zaplatit?
SLUŠNÝ VÝDĚLEK
Byla to obrovská suma, ale zároveň to bylo bolestivé,
díky čemuž se odtamtud dostal.
Nikdy jsme o tom nemluvili, až později, a on řekl:
„O nic nešlo. Jen takové opletačky s měnou.“
Dnes už víme, že obchodoval se zbraněmi,
a to v době, kdy se Indonésie vzpamatovávala z masové genocidy.
Nicméně když byl ve vězení naposledy, tedy alespoň myslím,
ocitl se v Bezirksgefängnis, okresní věznici v Curychu,
za okrádání hotelů.
Umožnili mu, aby mi zavolal na můj účet.
Řekl mi: „Já už vězení nezvládnu, synku. Dostaň mě odsud.“
Zase po mně chtěl peníze.
Nebyla to nijak závratná částka, ale bylo to nesmírně bolestivé.
Dodnes mě honí noční můry s urostlým, silným mužem v kleci.
Nevím, kolik času dohromady ve vězení strávil.
Nemohlo to být víc než šest, možná sedm let.
Nedokážu si však představit, jak se to na něm podepsalo.
Mimochodem, Ronnie vás zažaloval!
Je to tak. Natáčel jsem rozhovor pro London Weekend Television.
Opomněl jsem zmínit, že za všechno vděčím jemu.
Že jsem mu nechtěl projevit uznání.
Proč bych měl tvrdit, že za všechno vděčím otci?
Skutečnost je však taková, že ve spoustě ohledů nejspíš ano.
Nikdy jsem nikam nepatřil.
V tomto směru jsem měl obrovské štěstí.
Prožil jsem pestrý život.
A zažil jsem spoustu institucí a spoustu věcí.
Tak trochu zvláštním způsobem jsem vedl vícero životů.
Ale necítím se, že bych k nějakému patřil.
Zbyl mi akorát pocit, že jsem sám se sebou.
LE CARRE SE VRACÍ ZE ZIMY
DALŠÍ SKVĚLÁ KNIHA
Mučila vašeho otce skutečnost,
že jste se na rozdíl od něj stal bohatým a úspěšným?
LE CARRE PŘICHÁZÍ JAKO NA ZAVOLANOU
To nevím.
Můj úspěch se na něm podepsal v tom smyslu,
že si začal dělat nároky.
Koupil si hromady mých knih, obvykle za půjčené peníze, a podepsal je:
„Od autorova otce.“
A rozdával je jako konfety.
S věnováním autorova otce
Jeho ostré, pravé já jsem poznal,
když si mě pozval do Vídně.
„Synku,
spočítal jsem, kolik mě stálo tvé vzdělání.
A tak trochu tuším, kolik vyděláváš peněz.“
A pak mě oslovil s nabídkou.
„Synku, celý život jsem si nepřál nic jiného než mít prasata, dobytek
a kus vlastní země v Dorsetu. Prasata a dobytek.
Hezký příbytek, hezkou paní a budu se mít dobře.
Stačilo by mi...“ Načež vyřkl obrovskou sumu.
„To nejde, otče. Nedává to žádný smysl.
Pokud o ta prasata a dobytek vážně stojíš,
koupím dům na své jméno a nastěhuju tě tam.
Budu ti platit za provoz farmy.
Nevěřím ti ani nos mezi očima.“
Vytipoval si mě jako oběť. Chtěl mě podvést.
A já bych se přidal k těm všem, které obral.
To jsem nemohl dopustit.
HOTEL SACHER VÍDEŇ
Byli jsme ve vídeňském Sacheru,
nejluxusnější restauraci tehdejší doby.
A on zavyl tím nejstrašlivějším tónem.
A řval na mě: „Chceš platit svému otci, aby seděl na zadku!“
Hlasem, který slyšeli na druhé straně ulice.
Následně začal opět výt, zvedl se na nohy,
já mu položil ruku na jeho statná záda
a společně jsme dobelhali ke vstupním dveřím... hotelu,
sešli pár schodů, pod nimiž stál taxík, a on se na mě podíval s prosebným výrazem:
„Jak mám za ten taxík zaplatit?“
Tak jsem dal řidiči peníze.
Načež odjel.
Mohl jsem jeho nabídku přijmout, nebo mu alespoň dát nějaké peníze.
Ale byl jsem tak rozlícený, že mě bolelo zaplatit jen za ten taxík.
Musel to být pocit zrady.
To ano. Trochu zrady z toho cítit bylo. „Jak mi tohle můžeš udělat?“
Pojď, příteli. Je čas jít na kutě.
Georgi? Vyhrál jsi.
Vážně?
Ano.
Asi už to tak bude.
Cítil jste k Ronniemu lásku?
Sám nevím, co je láska.
Jako dítě jsem ho určitě rád měl.
Ale pak mi začaly docházet následky jeho života.
V pozdější fázi života chtěl všechno, co jsem měl. Hlavně peníze.
TVŮJ NAVŽDY R. CORNWELL
Snažil jsem se to dotáhnout do zdárného konce.
Dokázal jsem ho milovat.
Cítit k němu lhostejnost a tajně i nenávist.
Tyto pocity se střídají v každém vztahu otce se synem.
Jako roční období. Musela se ve mně nakupit nenávist, abych mu unikl.
ÚMRTÍ
CORNWELL. – 29. ČERVNA
ZEMŘEL NÁHLE Ronald, milovaný a milující muž a otec...
Uspořádali mu tři pohřby.
Já šel na ten první.
Naléhali na mě s proslovem, který jsem odmítl.
Následně se konal další pohřeb
a pak se k neštěstí všech konala ještě zádušní mše.
To už jsem si odpustil.
Chtěl jsem věřit, že už jsem své city pohřbil.
Jeho hrob jsem nikdy neviděl.
Ale všechny pohřby jste zaplatil.
Jak říkáte.
Zaplatil jsem pohřeb úplně všem.
Zaplatil jsem mámin pohřeb. To je přece normální.
Co bych to byl za člověka? Jsem bohatý, tak jsem je zaplatil.
Jeho nejvěrnější služebník,
který za něj odseděl pár let, byl muž jménem Arthur Lowe.
Všichni ti lidé měli jednoslabičná příjmení.
Patřil mezi ně i pan Bent.
Jak jsem se doslechl o jeho smrti, vydal jsem se na Jermyn Street,
abych zjistil, jestli se mohu nějak odčinit, a abych tam byl.
Arthur řekl: „Co takhle to pořádně zapít? Trochu si ulevit.
Zajdeme do Jules Baru přes ulici.“
Šlo nás tam asi osm a Arthur předsedal.
Poručili jsme si šampaňské a ústřice. Co nás jen napadlo.
Že se rozveselíme. Tak to viděl Arthur.
A byl tak štědrý, že zaplatil. Byl to jeho flám, v pořádku.
JEDEN MUSÍ Z KOLA VEN
Je to moje sešlost, Georgi. Až budu chtít, zaplatím.
Dva dny nato mi poštou přišla účtenka.
„Mohl bys to co nejdříve vyrovnat?“
Ronnie nikdy peníze neměl.
Uměl se napakovat, ale jakmile se mu to povedlo... Jak se říká,
výdaje vždy převyšují příjmy... hned o všechno přišel.
Jako by byl závislý na krizi.
Myslím si, že žil v jednom kuse na hraně.
A nepochybně sám sebe přesvědčil,
že je ctihodným a hodnotným přínosem pro společnost
a že dělá lidem radost a že bude nechutně bohatý.
A vězte, že mu to uniklo jen o fous.
Nesnažím se ho obhajovat, jenom vám říkám,
jak blízko měl k tomu, stát se úšpěšným člověkem.
A jak absurdní byly jeho představy.
Svět je přeci představami živen.
Souhlasím. Membrána mezi tím, co dělal a pohořel u toho,
a nesmírně bohatými a úspěšnými, ctěnými lidmi,
byla velmi, velmi slabá.
„Ronnie je mrtev a já se opět vydávám do Vídně
nasávat městský vzduch,
zatímco ho zvěčním v polo-autobiografickém románu,
jenž mohu konečně svobodně sepsat.
Hlavně ne do Sacheru.
Mám strach, že si číšníci budou pamatovat,
jak se Ronnie složil na stůl a já ho odtamtud táhl.
Můj let do Schwechatu je opožděn
a recepci hotelu, jenž jsem si náhodně vybral,
má na starost postarší noční portýr.
Tiše přihlíží tomu, jak vyplňuji registrační formulář.
Načež spustí jemnou, ctihodnou vídeňskou němčinou:
‚Váš otec byl vážený člověk.
Zachoval jste se k němu neuctivě.‘“
Pořád dokola slýchám,
že jsem na vás dostatečně netlačil v souvislosti se zradou.
Že jsem selhal v roli vyslýchajícího.
Já si myslím, že na toto téma jste vymáčkl poslední kapku z houby.
Ale zodpovím vám jakoukoliv otázku. A to jak pravdivě jen umím.
Chtějí, abyste se zhroutil a vzlykal?
Truchlil? Ano, to bych asi svedl.
Stejně jako umím napodobovat ptáky.
O svém sexuálním životě vám toho neřeknu víc, než byste řekl vy mně.
Je to pro mě nesmírně intimní téma.
Můj milostný život byl pochopitelně plný překážek,
ale nakonec to dopadlo skvostně, a to by asi k tomuto tématu stačilo.
Co tedy lidé chtějí?
Chtějí si myslet, že jsem dvojaký,
prolhaný,
že svůj šarm používám jako lstivou past
a nejspíš i to, že mučím své děti.
Chtějí, abych si sundal masku,
ale já potřebuji vědět, co se za tou maskou skrývá.
Pokud vím, nabídl jsem vám vše.
HOLUBÍ TUNEL PŘÍBĚHY Z MÉHO ŽIVOTA
Ve svých pamětech píšete, že nic z toho není pravda, jen představy.
Ve zkratce čerpám z literatury faktu
a tvořím z ní fikci.
Sepisuji drobné příběhy z toho, jak jsem vnímal okolní realitu.
THE LOOKING GLASS WAR REŽ. FRANK PIERSON
Ale žádné z těch hrdinských činů, o nichž píšu, na svědomí nemám.
Ale proč lidem hned na začátku říkáte, že je příběh smyšlený?
Kdybychom oba byli svědky stejné autonehody,
každý z nás by si utvořil vlastní verzi.
Co je tedy pravda?
Objektivní pravda je vnímána jakousi nepřítomnou třetí stranou,
ale jinak je pravda subjektivní.
Koho myslíte tou třetí stranou? Boha?
Existuje jakýsi faktický záznam, k němuž se nikdy nedostaneme.
Mým podnikáním je vytvářet věrohodné pohádky
ze světů, jež jsem navštívil nebo jimiž jsem byl navštíven.
Vnímám to jako pouť představivosti.
Imaginární útočiště před realitou.
Rekonstrukce chaosu.
Nikoliv ukázněným způsobem, ale srozumitelným a individuálním,
který v lidech vyvolává pocity
nikoliv ve stylu Jamese Bonda:
„Kéž bych byl takový,“
ale spíše: „Kriste, snad nejsem takový.“
„Když jsem byl mladý a bezstarostný špión,
přišlo mi přirozené věřit, že nejožehavější národní tajemství
jsou uložena v oprýskaném, zeleném trezoru,
jenž je zašitý na konci bludiště skrz zasmušilé chodby...
v posledním patře na adrese Broadway 54
v soukromé kanceláři obývané velitelem tajné služby.
Prý existují natolik tajné dokumenty,
že se jich dotkl pouze samotný velitel.
A nyní nastává onen smutný den,
kdy se před broadwayskými budovami spustí závěrečná opona.
Vyhne se velitelově trezoru?
Dopraví ho jeřáby, páčidla a tiší muži
za další etapou jeho celoživotní pouti?
Bylo zdráhavě rozhodnuto, že bude trezor otevřen.“
Kdo má ten zpropadený klíč?
„Nikoliv úřadující velitel.“
„Je odpůrcem bádání v trezoru.
Co nevíte, nemůžete vyzradit.“
Ničemnost!
Zavolejte lupiče Billa.
„Služba je na páčení zámků zvyklá
a zdá se, že dnes tomu nebude jinak.“
„Zámek povolil.“
„Trezor je prázdný. Pustý.
Neskrývá vinu ani těch nejdrobnějších tajemství.“
Počkat!
Není to pouhá návnada, která má ochránit vnitřní svatyni?
„Trezor je něžně vypáčen ze zdi.
Velitel pohlédne za něj.“
„A vytáhne tuze silné a tuze staré kalhoty,
opatřené visačkou.
Na strojem psaném listu stojí, že tyto kalhoty měl na sobě Rudolf Hess,
zástupce Adolfa Hitlera, když letěl do Skotska
za cílem tajně vyjednat mír s vévodou z Hamiltonu.
V mylném přesvědčení, že vévoda sdílel jeho fašistické názory.“
HITLERŮV ZÁSTUPCE SESKOČIL DO SKOTSKA
MUŽ ČÍSLO 3 A JEHO „MYLNÁ PŘEDSTAVU O MÍRU“
„Pod nápisem je ručně naškrábaný text.
Prosím o analýzu.
Potenciálně nabízí představu o stavu německého textilního průmyslu.“
To byl příběh o mužích z oslabené imperiální mocnosti,
kteří se dívají do falešného odrazu sebe samých.
Dále brání majestátní zemi, dále hrají světovou hru.
Ve skutečnosti však byli tragicky oslabenou skupinou,
jež žila vlastní nostalgií.
A když se do zrcadla podíváte vy?
Myslíte dnes?
Ve svém věku už jsem sám se sebou smířený.
Přijal jsem, kým jsem byl a kým naopak ne.
Při pohledu do zrcadla zoufalství nepropadám.
Pokud nemám příšernou kocovinu.
Dívám se na vás jakožto na mimořádného básníka sebenenávisti.
S tím bych souhlasil.
Myslím, že jsem svobodu nalezl až v posledních pár letech,
a nesmírně rád se věnuji tomu, co mi jde nejlépe.
Tím nemyslím jen tomu, že jsem spisovatel. To je vedlejší. Ale samotnému psaní.
Bez kreativního života víceméně postrádám identitu.
Jsem jako herec bez role.
Když mohu pracovat, dokážu o sobě říct, že jsem šťastný.
A do psaní jsem naprostý blázen.
Takže jsem zvíře.
A obvykle se tomu tvrzení zásadně vyhýbám, ale troufnu si říct, že jsem umělec.
DAVID CORNWELL ZEMŘEL 12. PROSINCE 2020.
BYLO MU 89 LET.
PAMÁTCE JANE CORNWELLOVÉ
Překlad titulků: Vít Jakeš