Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Parasti man nav ne jausmas, ar ko sākt,
bet jūs man sniedzāt ideju, kāds varētu būt sākums.
Kādā veidā?
Jūs vaicājāt, kādas ir mūsu attiecības.
Manuprāt, teicu konkrētāk. Prasīju: "Kas jūs esat?"
Esmu pazīstams ar jūsu darbiem.
Dažubrīd esat kā spoks, citreiz - pats Dievs.
Un reizēm esat šeit, šajā brīdī.
Man bija jāzina, ar ko runāju. Vai ar jums var iet izlūkos?
Varbūt esat kā autobusā satikts svešinieks?
Kas jūs esat?
Šī ir tēlošanas māksla.
Ir jāzina, vai uzstājos arodbiedrībai, elitārai sabiedrībai.
Ir jāzina, kādas ir sarunu biedru ambīcijas.
Un ja es nespēju atbildēt?
Nesaku, ka neatbildēšu, bet varbūt nevaru.
Tad pamocīsimies un uzzināsim, kas jūs esat.
Kad biju armijas izlūkos,
veicu daudzas intervijas, kas kalpoja arī kā pratināšanas.
Un šādās attiecībās uzreiz radās atkarība pret mani, pratinātāju.
"Tavai mammai viss labi? Vai man piezvanīt uz tavām mājām?"
Īsta vai neīsta saikne ir tā, kas raisa sarunas.
Ir jāsāk ar apgalvojumu, ka esmu vienīgais, kam vari uzticēties.
Jāveicina atkarība?
Jāveicina atkarība pret pratinātāju, jā.
Kad vēlies, lai kāds pasaka ko tādu, kas varbūt nav patiess,
un zini, ka tā nav patiesība, tas jau ir sākums.
A PERFECT SPY
SKĀRDNIEKS, DRĒBNIEKS, ZALDĀTS, SPIEGS
"Vairumam manu grāmatu kā pirmā doma nosaukumam
bija Baložu tunelis."
BALOŽU TUNELIS AUTORS: DŽONS LE KARĒ
"Tās pirmsākumus ir viegli paskaidrot.
Es biju pusaudzis, kad tēvs nolēma mani paņemt līdzi
uz vienu no viņa azartspēļu ceļojumiem uz Montekarlo.
Netālu no veca kazino atradās šautuve."
"Pie tās bija mauriņš
un šaujlauks ar skatu uz jūru."
"Zem mauriņa bija tuneļi...
SPIEGS, KURŠ IENĀCA NO AUKSTUMA REŽISORS: MĀRTINS RITS
...kas iznāca ārā netālu no jūras krasta.
Tajos viņi iestūķēja dzīvus baložus,
kas audzēti un iespundēti uz kazino jumta.
Viņu pienākums bija lidināties pa tumšu tuneli,
līdz tie attapās Vidusjūras debesīs
kā mērķi bagātiem kungiem..."
"Stāt!"
"...kas stāvēja gatavībā ar bisi rokās."
"Baloži, kuriem netrāpīja, vai arī smagi neievainoja,
atgriezās to dzimtenē uz kazino jumta,
kur viņus sagaidīja tās pašas lamatas.
Kādēļ šī aina mani nelaiž vaļā tik ilgi,
ir kas tāds, kam klausītāji,
iespējams, spētu rast atbildi labāk nekā es."
Deivids Kornvels vairumam noteikti nav pazīstams vārds.
Viņš ir noslēpumu meistars, kā jau izbijis spiegs.
Viņš ir sarakstījis vairākus desmitus labi izpārdotu grāmatu,
kas sarakstītas ar pseidonīmu Džons le Karē.
IZCILS RAKSTNIEKS
Kornvels dzīvo dubultu dzīvi jau vairāk nekā 50 gadus,
un reti sniedz intervijas.
SPIEGOŠANA DŽONA LE KARĒ GAUMĒ
Mani fascinē nodevība.
Esmu izdzīvojis neskaitāmi daudz nodevību.
Kad strādāju spiegu pasaulē, pabiju divos slepenajos dienestos.
Abi no tiem tika nodoti līdz pašiem pamatiem.
Bērnībā jutos nodots.
Man šķita, ka pats esmu nodevis citus.
Gluži kā citi mākslinieki,
bērnību pavadīju ar lielu daudzumu izdomas un fantāzijas.
Kad biju spiegu pasaulē, man nepietika ar spiegošanu.
Neko daudz nedarīju. Biju jauniņais, tāpēc daudz man nestāstīja.
Tādēļ izveidoju pats savu slepeno pasauli, kurā ir tikai mani cilvēki.
Daudzos stāstos ir apmuļķotie un tie, kas viņus rausta aiz aukliņām.
Tie, kam ir vara, un citi, kurus kontrolē.
Tagad runājam par manu bērnību.
Mans tēvs centās visu panākt ar viltu.
Mana dzīve bija kā skatuve,
kur visa pamatā bija izlikšanās.
Dzīve ārpus skatuves bija garlaicīga.
Un risks bija pievilcīgs.
Taču vairāk par visu pievilcīgāks bija personības nospiedums.
Patiesība, kuru neteicām.
Pārliecība, kuru neatklājām.
Tad jutāties kā apmuļķotais?
Nē, es pievienojos.
Atstrādāju uzvedību, iemācījos jautrus stāstus, kā izrādīties.
Agri sapratu, ka cilvēka personības pamatā nav nekā.
Nebiju apmuļķotais. Mani uzaicināja apmuļķot citus.
Brīžos, kad pārvācāmies, neapmaksājām rēķinus,
izslēdzām gaismas mājās,
jo kāds centās atriebties manam tēvam, Ronijam,
kas tobrīd šķita kā normāla dzīve, kuru piedzīvo arī citi.
Šie nav nedienu pārpilni stāsti.
Greiems Grīns ir teicis, un es viņu bieži citēju:
"Bērnība ir rakstnieka kredīta atlikums."
Tās nav vaimanas, bet gan pašizpēte.
"Esmu redzējis māju, kurā piedzimu,
taču tās vietā šo pašu māju
savā prātā iztēlojos citādāku.
Tā ir sarkanu ķieģeļu ēka, kas čīkst un kuru vajadzētu nojaukt.
Tās logi ir izsisti, netālu ir izlikta zīme "Pārdod", dārzā ir veca vanna.
Tā ir vieta, kur bērniem paslēpties, nevis dzimt.
Taču es tur piedzimu. Vai vismaz tā liek domāt mana iztēle."
"Es piedzimu bēniņos,
netālu no kaudzes brūnu kastu,
kuras mans tēvs vienmēr turēja gatavībā, kad viņš bija devies bēgļu gaitās."
"Mana māte guļ uz saliekamās gultas, žēlabaini cenšoties darīt visu to labāko,
lai kas tas arī būtu."
"Es piedzimu..."
"...un tiku iesaiņots līdz ar citām nedaudzajām mātes lietām,
jo mūs atkal apciemoja policisti,
un nevaram sapakot daudz mantu."
"Bagāžnieks tiek aizslēgts no ārpuses."
"Jau esmu devies bēgļu gaitās. Kopš tā laika to vien daru, kā bēgu."
Mana māte pazuda, kad man bija pieci gadi.
Man ar viņu nav bijušas attiecības.
Bija daudzas surogātmātes, kuras pabija mana tēva dzīvē.
Viena no pamātēm, kas savā ziņā bija varonīga,
uz laiku dzīvi padarīja mierīgu.
DŽĪNIJA
MANA MĀTE, OLIVA
Mana māte, Oliva, bija mistērija.
Man līdz galam neatklāja, kas ar viņu notika.
Viņa bija mirusi, dzīva?
Ronijam nepatika neapstrīdama patiesība.
SKĀRDNIEKS, DRĒBNIEKS, ZALDĀTS, SPIEGS BBC - REŽISORS DŽONS ĒRVINS
Es viņu vēlreiz satiku 21 gada vecumā.
Uzrakstīju vēstuli viņas brālim. Viņš atrakstīja atpakaļ:
"Lūdzu, viņas adrese. Nesaki viņai, ka es tev to atklāju."
Uzrakstīju mātei: "Tavs brālis man saka..."
Mani vispār nesaistīja šāda pavēle.
Vai, jūsuprāt, viņa nožēloja, ka pameta jūs un jūsu brāli?
Kad viņu satiku, pavaicāju, kā viņa par to jutās.
Viņa atbildēja, un šī atbilde nekad nav mainījusies,
ka ar manu tēvu nav iespējams sadzīvot.
Viņai apnika nemitīgā rinda ar mīļākajām, kuras viņš veda uz mājām.
Viņš nekad nesniedza naudu ģimenei.
Un viņai nepatika tie visi bandīti, kuri bija tēvam pazīstami.
Viņa teica, ja viņa mēģinātu rīkoties citādi,
viņš pazina daudzus spējīgus advokātus, kas arī bija tiesa,
tad viņai bāriņtiesā nebūtu nekādu izredžu uzvarēt.
Tāpēc viņa atteicās no šīs dzīves un devās prom.
Vai atceraties to dienu, kad viņa devās prom?
Nē.
Ja naktī jūs pamestu savus bērnus
ar baltu ceļasomu rokās,
vai viņus apskautu uz atvadām?
Vai viņa ienāca istabā, kad mēs gulējām? Vai viņa uz mums paskatījās?
Es iztēlojos, ka viņa tā darīja.
Jūs īpašumā saņēmāt šo ceļasomu.
Kad viņa nomira,
es atradu skaistu, baltas ādas ceļasomu, kas iegādāta Harrods veikalā.
Somas odere bija šūta no zīda.
Ārpusē bija viņas iniciāļi - O.M.K, Oliva Mūra Kornvela.
O.M.K.
Tā noteikti bija soma, kurā viņa salika savas drēbes.
Es iztēlojos visus tos nieciņus, kas tajā noteikti bija salikti.
VEIKALS HARRODS
Pašas greznākās drēbes.
Pirmajā stāvā dāmas atradīs somas, kādas vien nepieciešamas.
Viņa somu ieveda nabadzībā.
Viņa aizmuka ar puisi, kuram nebija naudas.
Iztēlojos, ka ceļasomu izpakoja,
un pamazām no tās izzuda luksusa dzīves paliekas.
Paturēju somu īpašumā. Tā ir vienīgā viņas palieka.
Kā fizisks pierādījums notikušajam.
Ko jums nozīmēja šī ceļasoma? Kāpēc to paturējāt?
Savā prātā somu uztvēru kā līdzdalībnieci
viņas slepenajā, naksnīgajā mājas pamešanā.
Man tā ir vēsturiska lieta.
Emocionālā ziņā viņa bija nesasniedzama.
Neatceros dzirdējis viņu paužam kādu patiesu sajūtu.
Taču, kad viņa savā pēdējā dzīves gadā sāka dzīvot aprūpes namā,
viņa māsiņām stāstīja pasakainas ainas.
Viņa stāstīja par savu mātišķo uzticību pret saviem bērniem.
Par garo mūžu, kuru aizvadījām kopā, par jautrību, kas piedzīvota.
Savā ziņā viņa aizpildīja plankumus mūsu ģimenes vēsturē.
Kad biju līdzās viņas miršanas brīdī,
ironiskā kārtā viņa uzskatīja, ka esmu mans tēvs.
Viņa teica: "Tu man nekad neesi dāvinājis orhidejas."
Manuprāt, viņa runāja par kādu no viņa bijušajām mīļākajām.
To es nekad neuzzināšu.
Atbildēju: "Kādā krāsā vēlies?"
Viņa teica: "Vienalga. Neesmu tās redzējusi. Atnes orhideju."
RONIJA ATBILDĪBA DĒLA KRIMINĀLĀ PAKAĻDZĪŠANĀS
AUTORS: DŽONS LE KARĒ
Daudzi Roniju mīlēja līdz mūža galam, lai arī viņš bija zaglis.
BLĒŽA DĒLS AUTORS: DŽONS LE KARĒ
BALSOJIET PAR RONIJU KORNVELU
Kad viņš uz skatuves valdzināja skatītājus,
viņš patiesi ticēja tam, ko viņš darīja un teica.
Šis pēkšņais, neaptveramais šarms
un pārliecināšanas spēja bija viņa veids, kā justies dzīvam.
"Dēls? Kad mani tiesās, kas noteikti arī notiks,
mani tiesās par to kā es rūpējos par tevi un tavu brāli Toniju.
Tāda būs Dieva griba."
Dievs bija viņa čoms.
Nav skaidra viņa ticība Dievam, bet viņš bija drošs, ka Dievs tic viņam.
Šie neparastie, atjautīgie pašpārliecinātības pārpilnie triki
bija kā viņa saruna ar Dievu.
"Ja darīšu šādi, tikšu sveikā cauri? "Ja darīšu tā, tikšu sveikā cauri?"
Kā kaulēšanās ar Dievu.
Jā, bet drīzāk kā derības ar Dievu.
"Ja uzlikšu šādu likmi, kas mainīsies?"
Vienalga, vai viņam bija jāzog, jāaizdodas, vai arī jāpiekukuļo direktors,
Ronijs vēlējās, lai man būtu augstas klases izglītība.
Es iemācījos sociālās šķiras, kurā neiederējos, paražas un attieksmi.
Es mācījos un bieži jutos necienīts.
Bieži vien ienīdu klasi, kurā man bija jāmācās.
Es biju ierakumu otrā pusē.
Bet es iemācījos pareizi ģērbties un runāt.
Es sevi pārveidoju kā vienu no viņiem, taču es tāds nejutos.
DĒLI UN SPIEGI "Es zinu, kas tu esi,"
Jau no bērna kājas biju mazs spiegs.
Kad Ronijs devās ārpus mājām, es šo lietu izmeklēju.
Es nezināju, kas slēpjas šajā pasaulē.
10. PETĪCIJA. ADRESĒTS: RONALDAM KORNVELAM
Kad mūs panāca parādu piedzinēji, pazuda manas rotaļlietas.
Pazuda mēbeles, sievietes.
Pazuda mātes.
AUGSTĀKĀS TIESAS LĒMUMS PAR BANKROTU
Kad Ronijs bija pārbijies,
viņš teica: "Nodzēsiet visas gaismas,
iedzeniet mašīnas dārzā."
Viņš nebijās no likuma, bet gan no organizētās noziedzības.
Greizsirdīgā sirds Ak, greizsirdīgā sirds
Beidz klauvēties
Vai neredzi to postu Kuru nodarīji...
Kad viņš nomira, viņam piederēja biroji Džermīna ielā.
Augšējā stāvā dzīvoja nakts meitenes.
Kuras, kā viņš teica, vienmēr bija gatavas viņam uzvārīt desiņas.
Viņam bija divi Ford Zephyr auto,
māja Henlijā, māja Taita ielā, Čelsijā.
Nezinu kādiem mērķiem.
Un viņam bija arī šie biroji.
Mēs nespējām atrast ne viņa makā, ne galda atvilktnē
pietiekami daudz naudas, lai izmaksātu kolēģiem algu.
Nebija nekādas naudas.
Francijā, Mezonlafitā bija zirgs,
daži zirgi Īrijā.
Jūs viņus saucāt kā "nekad-nekur-nebijušie".
Nekad-nekur-nebijušie.
Viņš strādāja ar pasaules klases žokeju, Gordonu Ričardsu.
Kad Gordons devās pensijā, viņš Ronijam ieteica zirgus izsolē,
par kuriem, šķiet, viņš ir maksājis.
Viņa lielākais sapnis bija piedalīties Askotas sacīkstēs ar savu zirgu.
Ronijs, šķiet, nonāca līdz tam, ka bukmeikeru brālība
vairs neļāva ierasties hipodromā.
Viņiem bija apsargi, kas to skaidri lika saprast.
Labāk uzmanies, ja ej uz zirgu hipodromu,
bet neesi apmaksājis parādus.
Mani tur nosūtīja ar koferi, kas bija pilns ar naudu,
lai to izdalītu bukmeikeriem.
Oho! Lūk, Ruperts! Viņš izrāvies vadībā!
Viņam bija zirgs mana pusbrāļa vārdā,
kas piedalījās Cesarewitch sacīkstēs.
Pēkšņi mums nauda bira kā no spaiņiem.
Paldies, zēni.
Es sēdēju vilcienā ar naudu.
Pie manis pienāca milzīgs vīrs.
Tu esi Ronija Kornvela dēls?
Vairs tā nedari, dēliņ.
Un viņš pieskārās manam degumam.
Kad atgriezos, Ronijs mani jau gaidīja.
Un viņš skaitīja naudu.
Viņš neticēja, ka neesmu daļu pievācis sev.
Nāc, puika.
Parādi savas kabatas.
Nāc, parādi, kas tev tur ir.
Šķiet, beigās dabūju piečuku par to, ka esmu labs zēns.
Vai fakts, ka neko nezagāt, lika jūsu tēvam vilties?
Viņš bija pārsteigts, ka...
"Tu nevari būt tik labiņš," viņš nodomāja.
"Neviens tāds nav. Tāda nav cilvēka daba."
Bet šī ir jūsu bērnības romantizētā versija, ne tā?
Nu, jā. Vēlējos pateikt,
ka, lai kādas atklāsmes vēlāk pār mani nākušas,
un lai kas man būtu trūcis - sākot no mātes līdz kaut kādām lietām,
mana bērnība bija aizraujoša.
Mēs pat nepieskārāmies tam, ka man bija jākļūst par advokātu.
Savukārt manam vecākajam brālim bija nolemts kļūt par notāru.
Vēlējos doties uz Oksfordas Universitāti, kur man piedāvāja vietu.
Ronijs uzstāja, ka vēlas zināt, par ko maksā.
Baidoties teicu, ka studēšu jurisprudenci.
Kad viņš padzirdēja baumas, ka mācījos Moderno valodu kursu,
viņš uzklupa manam pasniedzējam un pieprasīja skaidrojumu, kā tas noticis.
Vai tā bija viņu vai mana vaina?
NO VECĀKĀ PASNIEDZĒJA
Mans mentors, Vivians Grīns, viņu palūdza doties prom.
LINKOLNAS KOLEDŽA, ATSKAITE Kornvels ir cītīgs skolnieks.
PIETEIKUMS STUDIJĀM
Tad nu es iestājos Moderno valodu kursā.
D.Dž.M. KORNVELS, 1952. GADS MODERNĀS VALODAS
Otrajā studiju gadā viņš pasludināja milzīgu bankrotu.
Neiedomājas summas, viņš bija parādā 1,25 miljonus mārciņu.
Vestminsteras bankas atzars Oksfordā, viņiem vien zināmu iemeslu dēļ,
atteicās uzturēt manu kontu un to slēdza.
Biju tuvās attiecībās ar tā brīža draudzeni. Tādēļ nolēmām precēties.
SKĀRDNIEKS, DRĒBNIEKS, ZALDĀTS, SPIEGS
Uzsāku darbu necilā sākumskolā.
Un tieši šo sākumskolu
iekļāvu grāmatas Skārdnieks, drēbnieks, zaldāts, spiegs sākumā.
SKĀRDNIEKS, DRĒBNIEKS, ZALDĀTS, SPIEGS
Dzīvojām nabadzībā.
Mums bija ārā tualete, skārda vanna.
Līdz pēkšņi brīnumainā kārtā
Vivians Grīns pārliecināja koledžu mani aicināt atpakaļ.
Un kaut kādā veidā viņi sponsorēja manas studijas.
Mēs atgriezāmies, mums piešķīra brīnišķīgu dzīvokli.
Dzīve pagriezās kājām gaisā.
Augstākās izglītības valdzinājums atgriezās,
kad Ītonas koledža aicināja mani pasniegt stundas vecākajām klasēm.
Uzskatīju, ka visu mūžu nostrādāšu kā skolotājs Ītonā.
Taču pēc diviem gadiem man šis darbs apnika.
Mani fascinēja spiegi, tādēļ nodomāju, ka atlikušo dzīvi būšu spiegs.
Ir grūti atrast cilvēkus spiegošanai.
No vienas puses meklējam sliktos puišus,
kas ir arī uzticami.
Ir zināms modelis, kuru meklēja un kuram pilnībā atbildu.
Agrā vecumā pamesta ģimenes ligzdiņa.
Mācības internātskolā.
Neatkarīgs gars jau no sākta gala,
kas tomēr vēlas institūciju atzinību.
Savu dzīvi redzu kā pieņemšanas un bēguļošanas sēriju.
Iestājos vienā specdienestā, kas mani neapmierināja.
Iestājos citā, notika tas pats.
Es vīlos Aukstajā karā, kas nebija grūti,
kad Rietumvācijā redzēji soļojam nacistus.
Un arī Austrumvācijā.
Kā dēļ mēs cīnījāmies?
It kā kara nebūtu bijis?
Tā šķita.
Piespiedu aizmiršanas vara bija neiedomājami liela.
Zem diplomāta aizsega mani nosūtīja uz Rietumvāciju.
Tā bija viena no manas dzīves lielākajām veiksmēm,
jo biju tur, kad sāka būvēt Berlīnes mūri.
Austrumu un Rietumu konflikts bija īpaši izteikts Berlīnē.
Valdīja nemitīga spriedze, kas ietekmēja pilnīgi visus.
Nemierīgās pasaules uzmanība pievērsta Berlīnei.
Pēdējais vilnis ar Austrumu bēgļiem ir devies pāri robežai,
Komunistiskās Vācijas režīmam gatavojoties slēgt robežu.
Cilvēku skaits, kas meklē patvērumu brīvības krustcelēs,
dienā pārsniedz 1500 cilvēku.
JŪS DODATIES PROM NO AMERIKAS SEKTORA
Devos uz Berlīni un paša acīm ieraudzīju, kas tur notiek.
Lielākā drāma noritēja pirms mūris tika uzbūvēts.
Rietumvācijas ugunsdzēsēji zem ēkām novietoja tramplīnus.
Cilvēki uz tiem lēca no daudzstāvu ēkām.
Pieredzēju sirdi plosošas ainas.
BERLĪNES MŪRIS - KAUNA TRAIPS
BERLĪNES MŪRIS KALPO KĀ AUKSTĀ KARA FRONTES LĪNIJA
Kādas bija jūsu sajūtas šo visu redzot?
Sajutu dusmu, riebuma un empātijas kokteili.
Man tas bija pagrieziena punkts.
Šis viss pamudināja mani sarakstīt romānu Spiegs, kurš ienāca no aukstuma.
Tas bija jūsu pārbaudījums, kas lika izprast pasauli?
Drīzāk kalpoja kā apstiprinājums manam pasaules skatījumam.
Šis bija neprātīgākais cilvēces pārbaudījums.
Man šķita, ka abas puses, Austrumi un Rietumi,
izgudroja tādu ienaidnieku, kāds bija nepieciešams.
KOPĪGA UZVARA!
Tā nemanāmā pāreja no naida pret nacismu, līdz naida pret komunismu.
KOPĀ NOŽŅAUGSIM HITLERISMU
APTURIET KOMUNISMU! TAS IR VISU PIENĀKUMS
BERLĪNE
Atgriezos no Berlīnes.
Es gribēju sarakstīt nopietnu romānu par šo pieredzi.
Tobrīd bija vasara. Šķiet, pamatā strādāju dārzā.
Bērni bija netālu.
Sāku rakstīt kādus četros piecos no rīta.
Manas asinis burtiski vārījās no dusmām.
Un es atradu fabulu, kas atbilda maniem mērķiem,
kura kļuva par romānu Spiegs, kurš ienāca no aukstuma.
Kas, pie velna, tavuprāt, ir spiegi?
Morāles pārpilni filozofi,
kas visu vērtē pret Dievu vai Karlu Marksu?
Viņi tādi nav. Viņi ir tikpat noplukuši, zemiski maitasgabali kā es.
Mazi vīreļi, dzērāji, savādnieki, vīri zem sievu tupelēm,
amatpersonas, kas spēlē policistus un zagļus, lai uzjautrinātos.
Tavuprāt, viņi sēž cietumā kā mūki, domājot par labo un ļauno?
Šī brīža lielākās sensācijas autors
ir Deivids Kornvels,
kas lasītājiem labāk pazīstams kā Džons le Karē.
Cik daudz romāna Spiegs, kurš ienāca no aukstuma kopijas pārdevāt?
Šķiet, ka visi izdevumi, tajā skaitā mīkstajos vākos, visā pasaulē
esot pārdoti ap 12-15 miljoniem eksemplāru.
SPIEGS, KURŠ IENĀCA NO AUKSTUMA
Pieļauju, ka Spiega popularitāte jūs pārsteidza.
AMERIKAS PĀRDOTĀKAIS ROMĀNS ČETRUS MĒNEŠUS
1. SPIEGS, KURŠ IENĀCA NO AUKSTUMA. LE KARĒ
Tas mani nepārsteidza tajā ziņā, ka man šķita,
kad to pabeidzu rakstīt, esmu radījis
ko ārkārtīgi izteiksmīgu, kā manu sajūtu turpinājumu.
Šķita, ka stāsts spēs izplest spārnus.
DŽONS LE KARĒ IR LABĀKAIS RAKSTNIEKS...
Mana aģenta un izdevēja pirmās atsauksmes lika domāt, ka šeit ir potenciāls.
Ir svarīgs pats konteksts, kad romānu publicēja.
Bijām izbaudījuši kaudzi Džeimsa Bonda satura.
DOKTORS NĒ REŽISORS: TERENSS JANGS
Jūsu veiksme ir apbrīnas vērta...
Bonds. Džeimss Bonds.
Ziņās attēlotā realitāte
un mums apkārt notiekošie atgadījumi
spiegus atveidoja kā negodīgus, vienpersoniskus lēmumu pieņēmējus.
Savukārt es piegādāju pretindi.
Problēma slēpjas tajā, ko izdzīvoju līdz šobaltdienai,
medijos slepenais dienests ir attēlots kā ģeniāls.
Taču tajā laikā mēs bijām vārga organizācija,
kuru droši varēja iznīcināt, lai to būvētu no jauna.
SKĀRDNIEKS, DRĒBNIEKS, ZALDĀTS, SPIEGS
"Ja tavas dzīves mērķis ir sagūstīt nodevējus,
piespiest sadarboties,
nav vērts sūdzēties, ja tavs kolēģis
izrādās ir citas varas savaņģots.
Kad rakstīju romānu Skārdnieks, drēbnieks, zaldāts, spiegs,
manu ceļu izgaismoja aģenta Kima Filbija rīcība."
"MI6 ģeniālais, bijušais pretizlūkošanas nodaļas vadītājs,
kas varēja kļūt par dienesta vadītāju, bija krievu spiegs."
BRITU BIJUŠAIS DIPLOMĀTS SPIEGO KRIEVIJAS LABĀ
Pusceļā dienestam Rietumvācijā
tika paziņota Filbija nodevība.
Tika ziņots par viņa pazušanu Beirūtā un atgriešanos, bet nu jau Krievijā.
Tas tā brīža slepeno dienestu ētikas ziņā bija šokējoši.
Kāds mums seko.
Šeit radās jautājums, vai MI5 un MI6 vēlējās, lai viņš pazustu.
Neviens negribēja šādu atpazīstamību. Tā bija nepieredzēta problēma.
Nozīmīgs bijušais spiegs stātos tiesas priekšā.
Prāva nacionālajai drošībai nodarītu lielu ļaunumu un neko nesasniegtu.
Pēdējā brīdī vadošie atjēdzās un teica: "Paldies Dievam!"
"Paldies Dievam?" Viņi ļāva viņam pamukt?
Jā.
Paldies, biedr.
Filbija nodevība iedūra dunci mugurā
tā laika valdībai.
Viņš bija Vestminsteras zēns.
Viņš pārstāvēja angļu sabiedrības krējumu.
Vairums nepievērsa uzmanību
Filbija visai acīmredzamajai pagātnei.
E.5. SLEPENI.
Nebūtu bijis grūti secināt,
ka viņam savulaik ir bijuši kontakti ar komunistiem.
Vīnē viņš apprecēja sievieti, komunisti.
FILBIJA PIRMĀ SIEVA
To varēja paslaucīt zem paklāja, jo viņš... viņš ir viens no mums.
Viņš ir viens no mums.
Ja patiešām ieskatītos Filbija pagātnē,
jūs teiktu, ka šis puisis ir...
Viņš ir visai aizdomīgs. Mēs neko tādu nevēlamies.
Taču tieši pretēji - viņš bija žilbinošs.
Viņam patika aptīt citus ap pirkstu.
SLEPENI UN PERSONĪGI.
"Un parādās Nikolass Eliots, Filbija labākais draugs,
kas cīnījās viņam līdzās kā karā, tā arī miera laikos. Skolojies Ītonā.
Bijušā Ītonas skolas direktora dēls, piedzīvojumu meklētājs un apkrāptais."
"Viena no apbrīnojamākajām lietām, ko Eliots savā dzīvē sasniedza,
kas neapšaubāmi bija nepatīkami, bija tikties Beirūtā
ar savu draugu, kolēģi un mentoru Kimu Filbiju
un uzklausīt viņa atzīšanos, ka viņš bija Padomju spiegs
visu viņu draudzības laiku."
FILBIJA KUNGS
Niks Eliots man teica, kad viņš devās uz Beirūtu intervēt Filbiju
un iegūt Filbija atzīšanos,
viņš teica, ka brīžos, kad viņš nespēlēja dubultu spēli,
viņš jutās ārkārtīgi vientuļš.
Viņaprāt, dzīve kļuva vienmuļa,
tāpēc atkarība no nodevības viņam kļuva akūti svarīga.
Viņš nodeva pilnīgi visus, sākot no bērnības draugiem līdz kolēģiem.
PATIESĪBA NETICAMĀKA PAR IZDOMU
Vārds "dubultaģents" bieži tiek nepareizi lietots.
Mediji Filbiju bieži dēvē par dubultaģentu.
NIKOLASS ELIOTS
Taču patiesībā Filbijs bija prasts,
augstas raudzes, apkaunojošs nodevējs.
Kāda šeit ir atšķirība?
Viņš bija tikai un vienīgi krievu spiegs.
Ja būtu bijis dubultaģents, tad viņš izspiegotu krievus.
Un mēs sacenstos ar krieviem.
Es Eliotu labi pazinu. Viņš bija gara auguma.
Viņš bija kārnas miesasbūves, valkāja vestes, brilles.
Viņam bija Ītonas skolas aura, viņš bija Ītonas direktora dēls.
Daudzi no viņa ģimenes mācījās Ītonā. Ļoti aristokrātiska dzimta.
Vai varat atveidot viņa balsi?
Jā. Es viņam teicu: "Nik,
kad devies tikties ar Kimu, kādas sankcijas varēji piemērot?"
"Sankcijas, vecozēn? Kādā ziņā?"
"Ar ko viņam draudēji?
Vai varēji viņu nolaupīt un aizvest uz Londonu?"
"Ak," viņš teica, "dārgais, Londonā viņu negaidīja."
Es teicu: "Ar ko tad varēji draudēt?
Nik, paklau, atzīsties." Viņš atbildēja:
"Es viņam teicu, ja neatzīsies,
tad neviens ministrs, vēstniecība,
uzņēmums vai klubs visos Vidējos Austrumos
vairs ar tevi nerunātu."
Es teicu: "Tas viņu noteikti nobiedēja."
"Tā gan."
Viņš angļus aptina ap pirkstu.
Nav skaidrs, vai viņš pats bija nelga, kā to daudzi apgalvo.
Jūs sarakstījāt fascinējošu teikumu.
"Filbijs spēja maldināt citus.
Eliots tikpat labi spēja maldināt pats sevi."
Priecājos, ka tā teicu.
Nemitīgi apgalvoju,
ka Filbijs rīkojās instinkta, nevis intelekta vadīts.
Tas saviļņojums ejot pa ielu un zinot, ka citi nav tik labi informēti.
Dubultaģenti izbauda pašu izraisīto, labprātīgo šizofrēniju.
"Pašu izraisītā šizofrēnija."
Nemitīgā dualitāte.
Ārišķīgajai esībai nesakrītot ar tavu iekšējo pasauli.
Bet vai likumdošanas veidošanā nav atrodams prieks?
Jā, manuprāt, prieks ir uzbudinošs.
Tas ir kā kaislīgs ceļojums,
kur nemitīgi tiek pārbaudīta tava veiksme, izdzīvošanas spējas.
Jā, iespēja mainīt lietas ir svarīga.
Iedomību lieliski baro sajūta, ka esi pasaules naba.
Spēja šo visu pasniegt kā zelta stienīti Padomju Savienībai, taviem kungiem.
"Vai tagad mani mīlat? Ja pasniegšu šo, mīlēsiet?"
Labi spēju iztēloties šo iedomības pārpilno instinktu.
Ne sevī, bet gan viņā.
Le Karē kungs, jūs Kimu Filbiju raksturojāt šādi:
"Atriebējs, kurš iznīcināja citadeli no iekšienes."
Manuprāt, viņš bija viens no cilvēkiem, kas dzīvoja priviliģētu dzīvi,
un savā ziņā viņš necieta, ka dzimis tik priviliģētā ģimenē.
Viņš no vienas puses uzskatīja, ka ir labāks par sabiedrību,
taču no otras - nespēja piedot, ka tā viņam piešķīrusi šādu lomu.
Šķiet, viņš nespēja sadzīvot pats ar sevi.
Kad beidzot devos uz Maskavu 1988. gadā,
apmeklēju Padomju Savienības rakstnieku rīkotu ballīti.
FILBIJA LIETA GENRIKS BOROVIKS
Tur bija brangs vīrs vārdā Genriks Boroviks.
Boroviks pie manis pienāca un teica:
"Deivid, es vēlos, lai tu satiktu manu labu draugu.
Viņš dievina tavas grāmatas.
Kims Filbijs."
Es atbildēju, izjūtot riebumu līdz sirds dziļumiem,
ka man drīz jāvakariņo ar mūsu vēstnieku.
Un es nevaru vienā vakarā tikties ar karalienes pārstāvi,
savukārt citā - ar nodevēju.
Es nodomāju, ka tomēr pastāv ļaunums.
Viņš ilgu laiku akli kalpoja Staļinam.
Kā viņš spēja kā Padomju komunists
kalpot šādai personai, es vienkārši nesaprotu.
Viņš ļoti labi apzinājās, ko dara.
Viņu fascinēja nodevības izraisītā atkarība, jautrība.
Viņš izbaudīja apspēlēt abas puses.
Viņš bija pasaules naba. Viņš spēlēja savas pasaules spēli.
Galu galā tam nebija nekāda sakara ar ideoloģiju.
Iespējams, tā sākās ideoloģijas dēļ.
Taču vēlāk nodevība pārtapa atkarībā.
Ja jūs viņam aizvestu pieskatīt kaķi uz dažām nedēļām,
viņš būtu atradis veidu, kā nodot kaķi.
Man bija iekšēja saikne ar Filbiju.
Mani plosīja kārdinājums
pagriezt visam muguru
un meklēt savu laimi.
Es spēju saprast, kā Filbijs līdz tam nonāca.
Un es pateicos Dievam, ka līdz tam nekad nenonācu.
Taču kādā brīdī nonācu pie zināmām krustcelēm.
Es varēju kļūt par patiesi sliktu cilvēku.
Laimīgā kārtā es atradu veidu, kā piepildīt savas blēdības.
RAKSTNIEKIEM IR "JĀZOG NO DZĪVES"
Rakstnieks ir citādāks, nedaudz dīvains.
Tā radīšanas veids ir līdzvērtīgs vientuļai personai,
kas aizņemas no dažādām dzīves pieredzēm
un saliek tās kopā, cenšoties salikt to vienā, glītā paciņā,
kuru var piedāvāt lasītājiem.
Rakstnieki ir kā burvju mākslinieki.
Ja cilvēki skatīsies, kas paslēpts tā piedurknēs,
tad triks būs izbojāts.
Man rakstniecība ik reizi ir kā sevis izpēte.
Kā uzvedas tēli, kā viņi parādās uz skatuves, kas viņi ir,
cik liela ir viņu apetīte.
Tēli ierodas uz baltas lapas.
Viņi nedaudz pastāsta, kāds esmu es pats.
SKĀRDNIEKS, DRĒBNIEKS, ZALDĀTS, SPIEGS
Rakstot par Džordžu Smailiju, protams,
rakstu par ideālo tēvu, kāds man nav bijis.
Šie ir mani pašizzināšanas centieni.
Kā nelielas ainas, lai saprastu, kāds es esmu.
Es nekad neesmu ļāvies psihoanalītikai.
Manuprāt, ja zinātu manis paša noslēpumus, es sev atņemtu rakstīšanas prieku.
Ko par sevi uzzinājāt no Bila Heidona?
Tas bija kas tāds, ko jau iepriekš nojautu.
Lielā mērā līdzinoties Filbijam.
Un, protams, Heidons savā ziņā ir balstīts Filbijā.
Manī ir dusošs instinkts,
kuram, cik man zināms, neesmu ļāvies, kritis gūstā,
kļūt par pasaules valdnieku, gluži kā Heidons sevi par tādu uzskatīja.
Bija laiks, kad bauda par to, ka esmu slepenajā dienestā,
tuvu notikumiem, tuvu tam, kas notika patiesībā,
lika manai sirdij gavilēt.
FAUSTS REŽISORS: F.V. MĒRNO
Pasaules pamatā ir Fausta iezīmes.
"Kas pasauli tur kopā pamatu pamatos," bija rakstīts romānā Fausts.
...kas pasauli tur kopā pamatu pamatos...
Romānā The Secret Pilgrim ir izmisuma pilns teikums:
"Zinot, ka slēptākajā telpā..."
"...patiesībā nekā nav." Jā.
Kaut kāda iemesla dēļ mēs ticam, ka pastāv pati slēptākā telpa,
kur patiesībā tiek veidota likumdošana.
Manuprāt, šo iedomu kultivē, kad nepieciešams,
dienu no dienas, stundu pēc stundas.
Vēsture ir haoss!
Vēsture ir haotiska un tādēļ iedomāties, kā to darīju es
savā mūžīgajā naivumā,
ka pastāv kāds milzīgs noslēpums par cilvēku uzvedību.
Taču tāda nav.
SMILEY'S PEOPLE BBC - REŽISORS: SAIMONS LENGTONS
""Spiegošana ir mūžīga," Smailijs rāmi teica.
"Pasaulē nav absurdākas profesijas par tevis izvēlēto.
Tu būsi pats prasmīgākais brīdī, kad tev nebūs atbilstošas pieredzes.
Taču brīdī, kad apgūsi pamatus, vairs tevi nevarēs nosūtīt,
iepriekš nenolasot apjomīgu lekciju.
Veci atlēti zina, ka viņu labākais sniegums bija pilnbriedā.
Spiegi savā pilnbriedā aktīvi nestrādā.
Un tad noteiktā vecumā
tu vēlies atbildi."
"Tu gribi pašā slēptākajā telpā atrast sarullētu pergamentu,
kurā rakstīts, kurš valda pār tavu dzīvi, un kāpēc tā notiek.
Šeit problēmas rada tas, ka šajā brīdī
tu ļoti labi zini...
...ka slēptākajā telpā nekā nav.""
Kad šo teikumu izlasīju, es to uztvēru kā dziļi eksistenciālu.
Vai slēptākā telpa esam mēs paši? Varbūt tur arī nekā nav?
Runājot par sevi, jā, tā ir. Taču nevaru apgalvot par citiem.
Manuprāt, mēs visi dzīvojam slēptu dzīvi,
domājot par saviem priekšniekiem, ģimenēm, sievām, bērniem.
Mēs bieži mainām attieksmi,
iespējams, intelektuālā, nevis emociju līmenī.
Mēs knapi pazīstam paši sevi.
Spiega tēls man šķiet
kā spējīgākais citu manipulēšanā,
lai atsegtu sabiedrības dziļos ūdeņus.
IKVIENĀ MĪT NELIELS SPIEGS
"Šībrīža dižākais spiegu romānu autors. Iespējams, pats labākais."
Lasot le Karē romānus, pie sevis domāju:
"Vai viesojos fantāzijas lidojumā? Vai tomēr realitātē?
Varbūt esmu abu pasauļu sajaukumā?"
Manuprāt, jebkuram māksliniekam, vienalga vai rakstniekam,
gleznotājam, vai kādam citam,
pie noteiktas robežšķirtnes nevajadzētu paskaidrot savus darbus.
Ja tev rodas jautājumi, tu jau labi pavadi laiku.
Šo sarunu gaitā centos
runāt par attālināšanās procesu no reālās dzīves.
Es apzināti rakstīju grāmatu
A PERFECT SPY BBC - REŽISORS: PĪTERS SMITS
...kur aprakstīju paša pārdzīvotus notikumus ar nedaudz citādāku ievirzi.
Roniju atveidoja Riks, savukārt mani - Magnuss.
Es nevaru jums definēt,
kur realitāte pārkāpj šo slēpto slieksni, lai pārtaptu izdomā.
Es labprātāk atgrieztos ainā, kuru iepriekš uzbūru.
"Es dzīvoju tajā burbulī un importēju pieredzes."
OKSFORDAS GRĀDS
BRITU ARMIJAS IZLŪKDIENESTS
Tām ir zināma vientulība tādā ziņā,
ka nevienam nepaužu savas domas.
Tu veido noslēpumu no tām lietām, kuras ir tev apkārt.
NEAPZINĀTI ATDARINA RIKU
Es veidoju, izdomāju racionālu realitāti, lai viestu kārtību haosā.
Manuprāt, tas ir normāls process.
Ja es būtu gleznotājs, justos tieši tāpat.
Es apvienotu gaismu, logu
un mēģinātu attēlot, kā es šobrīd jūtos.
Vēlējos vaicāt, kā jūtaties, bet tagad tas šķiet muļķīgi.
Erol, es jūtos ļoti komfortabli.
Ar prieku runāju par to, ko iepriekš neesmu atklājis.
Savā vecumā šo saskatīju kā pēdējo iespēju.
Zināju, ka nemelošu un neizdomāšu lietas.
Mani pat neinteresē aizstāvēšanās,
jo es īsti nezinu, par ko varētu būt apsūdzēts.
"Magnusa kungs, jūs savulaik mani nodevāt,
taču vēl jo svarīgāk jūs nodevāt arī pats sevi.
Jūs melojat pat tad, kad stāstāt patiesību.
Jūs esat lojāls, mīlošs.
- Taču kam? Kuram?" - Kam? Kuram?
Es nezinu.
Kādu dienu varbūt pateiksiet.
Magnusa kungs, es saku, ka jūs esat ideāls spiegs.
MAGNUSA KUNGS
Tēli nerezonē, kamēr tajos nav daļa tevis paša.
Citādi tie ir tikai papīra cilvēciņi.
Es ierunāju savus tēlus, tos lasot sev skaļi.
Ir ļoti svarīgi zināt, kā viņi runā.
Pēc tam viņi paši pastāsta, kas viņi ir, kā ģērbjas, kā pārvietojas.
DIEMŽĒL PIMAM NAV...
PĒC DAŽĀM SVĒTDIENĀM
AKSELA BAIGAIS GADS Pims viņam aizdod 1000 mārciņu
ŠOREIZ PIMS SAŅĒMA...
(VĪNE VIŅUS GLĀBJ)
Tā tēli paši atklājas, kamēr raksti, lappusi pēc lappuses.
ČEHU VALODAS APMĀCĪBAS AKSELU NEVAR ATRAST
Ar laiku parādās šī persona, kas tagad tev pieder.
Kad tiekos ar cilvēkiem,
iedomājos viņu iespējamos tēlus.
Sākumā piedēvēju īpašības, kādas, iespējams, viņiem nav.
Interesentā kārtā šīs īpašības beigu beigās var arī neparādīties.
Bet tāds ir stāsta sākums.
Pēc tam es prātoju, ko gan šie cilvēki vēlas?
Saprotot diametrāli pretējās vajadzības, nokļūsti līdz konflikta būtībai.
Esat rakstījis: "Tas, ka kaķis guļ uz paklāja, nav stāsts,
bet, kaķim guļot uz suņa paklāja, tāds rodas."
Tieši tā.
Un, lūk, mana le Karē versija.
"Kaķis nodeva suni, noguļoties uz viņa paklājiņa."
Šķiet, kaķis bija dubultaģents.
DŽONS LE KARĒ: SPIEGU STĀSTU MEISTARS
SPIEGU SPĒLES NOSLĒPUMAINAIS VĪRS
Kāpēc nodevība ir jums svarīga tēma?
NEPILNĪGAIS TĒVS, KURŠ IEDVESMOJA A PERFECT SPY
Ģimenes vēstures dēļ.
Manā bērnībā neeksistēja realitāte, bet gan spēja izlikties.
Vērojot vidi sev apkārt, man šķita, ka cilvēki klaji teica to,
ko viņi patiesībā nedomāja.
Tas ir jāatceras jebkurā specdienestā,
kuros biju algots, bet neefektīvs.
BĒRDŽESS UN MAKLEINS EKSKLUZĪVS STĀSTS NO KRIEVIJAS
Dekādēm ilgas nodevības.
Varējām tikai prātot, kuru gan pieķers nākamo.
MI5 saņēmām stingru aicinājumu no amerikāņiem
saņemties un atbrīvoties no komunistiem mūsu rindās.
Kādā brīdī pie manis pienāca kāds vīrietis.
Viņam bija zināma autoritāte, kuru viņš nemaz neslēpa,
un viņš teica: "Nāc, iedzersim."
Viņam aiz muguras bija fantastiska siena, uz kuras bija daudz putnu.
Tie klusiņām lidinājās.
Manuprāt, viņš bija muļķis.
Droši vien viņš bija analītiķis vai psihologs.
Viņš uzdeva bezjēdzīgus, moralizējošus jautājumus...
"Labi satiec ar savu sievu?"
Mūs visus uzskatīja par potenciāliem komunistu spiegiem.
Manā gadījumā bija ironiski tas, ka MI5
iefiltrējās manas universitātes komunistu kopienā.
Mani izvēlējās, paviesojos Padomju vēstniecībā,
sešas reizes noskatījos Padomju filmu Bruņukuģis "Potjomkins",
man iebaroja degvīnu un pēc tam pameta.
Tā ir laba filma.
Laba, izņemot to, ka tai nav laimīgu beigu.
BRUŅUKUĢIS "POTJOMKINS" REŽISORS: SERGEJS EIZENŠTEINS
Pagaidiet. Vai jau no sākta gala jūs uzrunāja doma būt par dubultaģentu?
Jā.
Tobrīd tā bija vilinoša doma.
Ne tikai būt aģentam, bet arī dubult...
Tā vienmēr notiek jebkurā drošības iestādē
un jebkurā specdienestā.
Ap vervētāju saliec bariņu cilvēku,
cerot, ka viņš kādu savervēs, un pēc tam savervētais tev pieder.
Tas, kā vācieši teiktu, ir normāli.
Taču šādi nonācu līdz sāpīgām attiecībām
ar tā brīža Oksfordas komunistu kopienas slepeno vadītāju,
patiesi nevainīgu vīrieti, Stenliju Mičelu.
Mēs bijām vienā koledžā. Viņš pasniedza krievu un vācu valodu.
Viņā ritēja krievu un ebreju asinis.
Mēs kopā devāmies pārgājienā uz Dorsetu.
Viņam bija zināmi visi studenti,
kas tobrīd pārstāvēja Komunistu partiju.
Mans uzdevums no MI5 bija identificēt šos cilvēkus.
Un, protams, tas bija briesmīgi. Es nodevu Stenliju.
Lai arī šobrīd jūtos neērti un nelāgi par manu tā brīža rīcību,
joprojām domāju, ka tas bija nepieciešams.
Stenlijs vēlāk saprata,
ka es biju tas, kurš viņu nodeva.
Tas viņu ļoti sāpināja. "Tas biji tu, Jūda! Maitasgabals!
Kā jebkurš ko tādu spēj paveikt? Kā tu spēj būt tik nekrietns?"
Un ko jūs atbildējāt?
"Piedod, Stenlij, bet tu pārstāvi revolucionāru kustību,
kas ir apņēmusies destabilizēt mūsu sabiedrību.
Tobrīd mēs teorētiski karojām ar Padomju Savienību.
Tu biji nepareizajā ierakumu pusē."
Vai esat pārliecināts, ka esat pareizajā pusē,
- nevis nepareizajā? - Protams, ka ne.
Kāpēc romānā A Perfect Spy dēlam bija sevi jānogalina?
Mērija nesaklausīja šāvienu.
Pirmkārt, jo bija atklāts, ka viņš ir dubultaģents.
Iespējams, ka reālajā dzīvē viņš būtu varējis vienoties.
Taču, manuprāt, viņš nepanesa šo dzīvi.
Un viņam bija kauns sava dēla priekšā.
Vai Ronijs izjuta tādu kaunu?
Nedomāju vis.
Esmu viņu redzējis to piedzīvojam caur atslēgas caurumu
vienas no pirmo pamāšu priekšā.
Viņš raudāja, teikdams, ka tā vairs nekad nedarīs.
Nezinu, vai piedzīvoja kaunu,
nezinu, kā viņš spēja sevi paciest.
Dzīve viņa fantāzijās,
kas ne vienmēr sākās kā noziedzīgi plāni,
bet tas bija kā rakstīt romānu
tādā pašā veidā, ka viņš saklausīja kādu teikumu,
pūlī pamanīja kādu pavedienu.
Un to visu viņš apvienoja krāpniecībā.
"Ekseteras pilsētā staigāju pa nolaistu rajonu.
Rokās turu savas mātes, Olivas, roku.
Viņa valkāja cimdus, tāpēc nesajutu viņas ādu.
Ja tā padomā, nekad neesmu jutis viņas īsto pieskārienu.
Rajona tālākajā stūrī bija drūma, neizteiksmīga ēka
ar restotiem logiem, bez gaismas telpās."
"Aiz kāda no restotajiem logiem,
līdzinoties Monopola spēles ieslodzītajam, stāvēja mans tēvs.
Es pamāju ar roku Ronijam augšup.
Un Ronijs māja pretim gluži kā vienmēr.
Tēti, tēti!
"Pie Olivas rokas soļoju atpakaļ uz mašīnu,
jūtoties ārkārtīgi apmierināts.
Ne katram jaunam zēnam ir nedalīta mātes uzmanība,
kamēr tēvu turu krātiņā."
"Taču pēc mana tēva teiktā nekas tāds nav noticis.
Iedoma, ka es viņu būtu redzējis kādā no viņa cietumiem,
viņu patiesi aizvainoja."
Tīrākais iztēles auglis, dēls.
Ikviens, kurš labi pārzina Ekseteras cietuma uzbūvi, zina,
ka no kamerām ceļš nav redzams.
"Es viņam ticu.
Un kļūdījos un viņam bija taisnība.
Viņš nebija aiz tā loga, un es viņam nemāju ar roku.
Bet kas ir patiesība? Kas ir atmiņas?
Mums būtu jāatrod cits vārds
veidam, kā saredzam pagātnes notikumus, kas joprojām mūsos mājo."
Nedomāju, ka jūsu konfrontācija ir labākais veids, kā to paveikt.
Bet mani ieinteresēja jūsu teiktais,
ko būtu vērts papētīt dziļāk.
Varbūt šī ir pratināšana. Varbūt es pats maldos.
Neticu, ka kā pratinātājs vai intervētājs
jūs daļēji nemeklējat arī sevi.
Nedomāju, ka patiesi spējam ietekmēt cilvēkus,
bet varam veidot iztēles ainas par viņiem, kurām spējam just līdzi.
UZŅĒMUMS PROACTIVE
Jūs nolīgāt privātdetektīvu, lai izmeklētu jūsu tēvu.
Vienu tuklu, vienu slaidu. Es vaicāju savam advokātam:
"Kā tikties ar šādiem vīriem?"
Viņš atbildēja: "Nesaki viņiem, ka tā teicu,
viņi ir vieni no nežēlīgākajiem vīriem, kādus pazīstu."
Es viņus nolīgu par smieklīgi milzīgu naudas summu.
Labdien, Deivid! Paldies, ka vakar veltījāt laiku.
...iespēja pārrunāt jau laikus.
Viņi neko daudz neatrada.
RONIJA PATIESAIS GARUMS SMAGS PIE TĀDA GARUMA
NOPIETNAS APSŪDZĪBAS EKSETERĀ
Daudz uzticamāks avots Ronija pirmajai krimināllietai un ieslodzījumam
bija tā laika vietējā prese.
"BIJU EKSTRAVAGANTS VISU DZĪVI" BANKROTS
Viņam piesprieda četru gadu cietumsodu par krāpniecību agrā vecumā,
taču pēc pusi no termiņa izciešanas
viņam piesprieda vēl vienu cietumsodu apvienojumā ar smagu darbu.
Reiz vaicāju: "Cik slikti bija?"
Viņš atbildēja: "Čigāni bija neciešamākie."
Viņš tad runāja par kautiņiem.
THE DEADLY AFFAIR REŽISORS: SIDNIJS LŪMETS
Ronijam bija plati pleci. Manuprāt, viņš labi spēja sevi pasargāt.
VAI DIEVIŅ! KĀPĒC LONDONAS AUTOBUSS ATRODAS STEITA IELĀ?
Es Čikāgā reklamēju britu nedēļu, sēžot Londonas autobusā,
izliekoties, ka veicu zvanus telefona būdiņās.
Šonedēļ Džons le Karē atlidos no Londonas
uz Kārsonu, lai sniegtu autogrāfus,
reklamētu jaunākos romānus.
Britu ģenerālkonsuls man pasniedza telegrammu,
kuru viņš saņēma no vēstniecības Džakartā.
BRITU VĒSTNIECĪBA, DŽAKARTA 1965. GADA 31. JŪLIJS
Tajā bija rakstīts, ka Ronijs ir cietumā, vajadzīga šāda nauda, lai izpestītu.
Vai es piekristu samaksāt?
PAMATĪGA PEĻŅA
Tā nebija liela summa, bet tik un tā jūtama,
kuras dēļ viņu palaida.
Mēs par to nerunājām, līdz vēlāk par to prasīju, un viņš teica:
"Ai, nekas tāds, tikai lietas ar valūtām."
Tagad zināms, ka viņš tirgoja ieročus
laikā, kad Indonēzija atkopās no ievērojama genocīda.
Cik man zināms, pēdējo reizi viņš bija ieslodzīts
Cīrihes apgabala cietumā
par viesnīcu apkrāpšanu.
Viņam bija ļauts man piezvanīt, ja es apmaksātu zvanu.
Viņš teica: "Es vairs nevaru sēdēt cietumā, dēls. Izdabū mani ārā."
Un atkal bija jāmaksā.
Tā nebija liela summa, bet man tas nebija viegli.
Joprojām man rādās murgi par šo fiziski aktīvo vīrieti krātiņā.
Nezinu, cik kopumā gadus viņš ir sēdējis cietumā.
Visdrīzāk, ka ne vairāk par sešiem septiņiem gadiem.
Taču es nespēju iedomāties, kādu efektu tie uz viņu atstāja.
Starp citu, Ronijs jūs iesūdzēja tiesā!
Jā, tā gan. Es sniedzu interviju Londonas televīzijai.
Es nepateicu, ka mani sasniegumi ir viņa dēļ.
Es negribēju Ronijam sniegt atzinību.
Kāpēc lai būtu rakstīts, ka esmu visu parādā savam tēvam?
Taču patiesībā lielā mērā tā arī ir.
Nekad nejutos iederīgs.
Tajā ziņā man bija paveicies.
Man ir bijusi bagātīga dzīve.
Esmu pieredzējis dažādas iekārtas, dažādus notikumus.
Dīvainā kārtā esmu aizvadījis vairākas dzīves.
Taču nejūtos, ka būtu kādā no tām iederīgs.
Man palika vien sajūta, ka esmu viens pats.
LE KARĒ IENĀK NO AUKSTUMA
LE KARĒ: KĀRTĒJAIS BRĪNIŠĶĪGAIS SPIEGU STĀSTS
Vai jūsu tēvu nomocīja fakts,
ka kļuvāt bagāts un veiksmīgs, taču viņš nē?
LE KARĒ JAUNĀKAIS ROMĀNS TIKPAT AKTUĀLS KĀ IKDIENAS ZIŅAS
Nezinu.
Mani panākumi
viņā izraisīja sava veida iedomību.
Viņš nopirka lielu daudzumu manu grāmatu par aizņemtu naudu, tās parakstīja -
"no autora tēva".
Viņš tās dāļāja pa labi un pa kreisi.
Ar laba vēlējumiem no autora tēva
Es piedzīvoju viņa nelāgo personības pusi, kad viņš mani ataicināja uz Vīni.
"Dēls,
es izrēķināju, cik daudz man izmaksāja tava izglītība.
Un man ir aizdomas, cik daudz naudas tu pelni."
Un tad viņš ķērās pie pārdošanas tekstiem.
"Dēls, savā dzīvē esmu vēlējies tikai cūkas un liellopus,
un nedaudz zemes Dorsetā. Cūkas un liellopus.
Jauku pleķīti, kur dzīvot, jauku dāmu, ar ko dzīvot kopā, un jutīšos labi.
Tādēļ man nepieciešams..." Un viņš nosauca milzīgu naudas summu.
"Tēvs, es tā nevaru. Man tas neliekas loģiski.
Ja patiesi tā vēlies,
nopirkšu māju, kura būs manā īpašumā, varēsi tur dzīvot.
Es tev došu naudu, lai vari uzturēt saimniecību.
Es tev neuzticos ne mirkli."
Viņš bija mani noskatījos kā mērķi. Viņš centās mani apkrāpt.
Un tad es varētu piebiedroties viņa apkrāpto ļaužu klubiņam.
Es negrasījos to pieļaut.
VIESNĪCA SACHER VĪNE
Mēs bijām viesnīcā Sacher, Vīnē,
vienā no tā brīža brīnišķīgākajiem restorāniem.
Viņš iebļāvās nelabā balsī.
Un kliedza: "Tu maksātu paša tēvam, lai sēž rokas klēpī salicis!"
Tādā balsī, ko varētu dzirdēt pat pāri ielai.
Viņš spalgi ierēcās, pa pusei piecēlās kājās,
un es viņam ap platajiem pleciem apliku roku.
Mēs aizčāpojām līdz viesnīcas durvīm,
lejā pa kāpnēm līdz taksometram. Viņš paskatījās ar lūdzēja acīm, teica:
"Kā lai es apmaksāju taksometru?"
Es iedevu taksometra vadītājam naudu.
Un viņš devās prom.
Es varēja piekrist viņa prasītajam, vismaz iedot nedaudz naudas.
Bet es biju tik dusmīgs, ka man bija grūti samaksāt par taksometru.
Tā bija nodevības sajūta.
Jā, tā gan. Tur bija liela daļa nodevības. "Kā tu vari man tā nodarīt?"
Nāc, vecozēn. Laiks doties gulēt.
Džordž? Tu uzvarēji.
Uzvarēju?
Jā.
Jā, laikam jau.
Vai mīlējāt Roniju?
Es nezinu, kas ir mīlestība.
Droši vien bērnībā mīlēju.
Taču vēlāk es apzinājos viņa dzīves sekas.
Vēlāk, kad viņš vēlējās visu, kas man piederēja, piemēram, naudu,
AR CIEŅU, R. KORNVELS
es spēju novilkt atbilstošas robežas.
Es spēju viņam pieķerties.
Spēju viņu ignorēt. Un paslepus viņu ienīdu.
Šādas emocijas patiesībā pastāv
daudzās tēvu un dēlu attiecībās dažādos brīžos.
Tās ir kā gadalaiki. Man vajadzēja naidu, lai varētu no viņa pamukt.
IERAKSTI PAR MIRUŠAJIEM
KORNVELS. - 29. jūnijā,
Ronalds, mīlēts un mīlošs vīrs un tēvs...
PĒKŠŅI
Viņam bija trīs bēres.
Aizgāju uz pirmajām.
Mani mudināja runāt, bet es atteicos.
Pēc tam bija vēl vienas bēres
un, lai Dievs apžēlojas, bēru mielasts.
Taču negāju ne uz vienu no tiem.
Gribēju ticēt, ka manas emocijas ir apsīkušas.
Nekad neesmu redzējis viņa kapu.
Bet jūs apmaksājāt bēres.
Noteikti, jā.
Apmaksāju daudzu cilvēku bēres.
Es apmaksāju mātes bēres.
Ko gan tas nozīmē? Esmu turīgs, tāpēc apmaksāju.
No lojālākajiem viņa kolēģiem,
kas viņa dēļ pat sēdēja cietumā, bija kāds vīrs vārdā Arturs Louls.
Visiem šiem kolēģiem bija vienzilbju uzvārdi.
Ticiet vai nē, bija arī Benta kungs.
Kad uzzināju par viņa nāvi, nekavējoties devos uz Džermīna ielu,
lai redzētu, vai tur ir kaut kas palicis.
Arturs teica: "Ejam visu uzrīkot ballīti. Tā nāks par labu.
Ejam uz bāru Jules pretim ielai."
BĀRS JULES
Kopā bijām astoņi ar Arturu vadībā.
Dzērām šampanieti, ēdām austeres, jebko, ko vēlējāmies.
Šķita, ka jutīsimies labāk. Tā vismaz likās Arturam.
Viņš piedāvāja samaksāt par visiem. Tā tomēr bija viņa ballīte.
SKĀRDNIEKS, DRĒBNIEKS, ZALDĀTS, SPIEGS
Šī ir mana ballīte, Džordž. Apmaksāšu rēķinu, kad būšu gatavs.
Pēc divām dienām pastkastītē saņēmu rēķinu.
"Vai samaksāsi pēc iespējas ātrāk?"
Ronijam vienmēr trūka naudas.
Viņš rausa veselu bagātību, bet tikko saņēma, tā uzreiz
tēriņi pārsniedza ienākumus... un nauda atkal bija vējā.
Viņš bija kā atkarīgs no krīzēm.
Manuprāt, viņam nemitīgi bija jādzīvo uz naža asmens.
Šķiet, viņš sevi pārliecināja,
ka šādi viņš ar cieņu un godu palīdzēja vietējai kopienai.
Viņi būtu laimīgi, bet viņš - stāvus bagāts.
Starp citu, viņam gandrīz par mata tiesu tas izdevās.
Es viņu neaizstāvu, es tikai jums stāstu,
cik tuvu viņš bija, lai kļūtu par veiksminieku.
Viņa fantāzijas bija vienkārši absurdas.
Bet pasaule ir būvēta uz fantāzijām.
Piekrītu. Tā robeža starp to, ko viņš darīja, vai centās paveikt,
un ārkārtīgi bagātiem, veiksmīgiem un godājamiem cilvēkiem,
tā robeža bija ārkārtīgi niecīga.
"Ronijs ir miris. Es atgriezos Vīnē,
lai ieelpotu pilsētas gaisu,
kamēr rakstu par viņu savā daļēji autobiogrāfiskajā romānā.
Beidzot varu apdomāties.
Vairs negāju uz viesnīcu Sacher.
Baidījos, ka viesmīļi atcerēsies,
kā Ronijs metās pāri galdam, kā viņu pa pusei stiepu ārā.
Mana lidmašīna uz Švehatu kavējās.
Viesnīcā, kuru izvēlējos nejauši, tobrīd administrācijā sēdējā
cienījama vecuma nakts šveicars.
Viņš uz mani klusi noraudzījās, kamēr aizpildīju dokumentus.
Viņš ierunājās maigā, godājamā Vīnes vācu valodas dialektā.
"Jūsu tēvs bija dižs vīrs," viņš teica.
"Jūs pret viņu rīkojāties apkaunojoši.""
Manā prātā nemitīgi atkārtojas doma,
ka neesmu jums pietiekami vaicājis par nodevības tēmu.
Neesmu izpildījis sava intervētāja vai pratinātāju lomu.
Manuprāt, jūs izspiedāt pēdējo pilienu par šo tematu.
Bet atbildēšu uz jūsu jautājumiem, cik patiesi vien spēšu.
Vai citi sagaida, ka neizturēsiet un raudāsiet?
Raudātu? Jā. Es varētu tā darīt.
Gluži kā varu attēlot putnu vīterošanu.
Es nerunāšu par savu intīmo dzīvi vairāk, kā to, pieņemu, darītu jūs.
Tā man šķiet izteikti privāta tēma.
Mana mīlas dzīve bija sarežģīta, kā jau spējat iedomāties.
Taču galu galā tā skaisti uzplauka, un tas arī viss par šo tēmu.
Ko citi vēlas sadzirdēt?
Viņi vēlas mani uzskatīt par negodīgu,
melīgu,
ka izmantoju savu šarmu kā maldugunis.
Un, ka noteikti spīdzinu savus bērnus.
Viņi vēlas mani atmaskot,
bet man sākumā jāzina, kas ir aiz šīs maskas.
Būtībā jums par mani viss jau zināms.
BALOŽU TUNELIS MANAS DZĪVES STĀSTI
Memuārā rakstāt, citēju, nekas nav patiess, it kā būtu iztēlojies.
Manā burbulī es atkāpjos soli nost no realitātes
un to piepušķoju.
Es vēlos izmantot sakārtotus stāstus, kas gūti no manas apkārtējās vides.
THE LOOKING GLASS WAR REŽISORS: FRENKS PĪRSONS
Taču es neesmu veicis tos varoņdarbus, kas aprakstīti manās grāmatās.
Kāpēc lasītājiem atklāt, ka stāsts nav patiess, jau pašā sākumā?
Ja mēs abi būtu liecinieki automašīnas avārijai,
mums katram būtu sava versija par notikušo.
Kas ir patiesība?
Objektīvu patiesību nosaka kāda trešā persona.
Bet kopumā patiesība ir subjektīva.
Kas ir šī trešā persona? Dievs?
Ir kāds faktu apkopojums, kurā nekad nevarēsim ieskatīties.
Mans pienākums bija veidot ticamas fabulas
no tām pasaulēm, kurās pabiju, vai kuras viesojās manī.
Man šis ceļojums bija iztēles pārpilns.
Ar iztēli bēgu no realitātes.
Es no jauna veidoju haosu.
Ne gluži sakārtotā veidā, bet gan aptveramā, pielāgotā veidolā,
kas neliek cilvēkiem līdzināties Džeimsam Bondam, sakot:
"Kaut es tāds būtu."
Bet gan drīzāk: "Jēziņ, ceru ka es tāds neesmu."
"Kad biju jauns un bezrūpīgs spiegs,
bija tikai normāli ticēt, ka nācijas kvēlākie noslēpumi
atradās apdriskātā, zaļā seifā,
kas bija noslēpts labirinta veida koridoru galā,
Brodvejas ielā 54, ēkas augšējā stāvā...
...privātā kabinetā, kas pieder slepenpolicijas vadītājam.
Biju dzirdējis, ka pastāv tik slepeni dokumenti,
kurus varēja aiztikt tikai slepenā dienesta vadītājs.
Un nu ir pienākusi bēdu pārņemtā diena,
kad Brodvejas ielas ēkas tiek nolīdzinātas līdz ar zemi.
Vai vadītāja seifs būs drošībā?
Vai celtņi, laužņi un klusējoši vīri to pavadīs
garā mūža nākamajā stadijā?
Negribīgi ir panākta noruna, ka seifs tiks atvērts."
Kuram ir nolāpītā atslēga?
"Šis nav galvenais vadītājs.
Viņš nozvērējās nekad neieskatīties seifā.
Tu nevari atklāt to, ko nezini."
Bezjēdzīgi!
Pasauc kādu ar mūķīzeri.
"Specdienesti savulaik ir uzlauzuši pa kādai slēdzenei.
Rādās, ka laiks uzlauzt vēl vienu."
"Slēdzene padodas."
"Seifs ir tukšs.
Tajā nav pat nevainīgo noslēpumu."
Pagaidiet!
Varbūt tas ir viltus seifs, lai pasargātu eliti?
"Seifu prātīgi izceļ no sienas.
Vadītājs ieskatās aiz seifa.
Un izceļ biezas, vecas bikses,
kurām pievienota birka.
Tajā tiek apgalvots, ka šīs bikses valkājis Rūdolfs Hess...
...Ādolfa Hitlera vietnieks, kad viņš devās uz Skotiju,
lai vienotos par mieru ar Hamiltonas hercogu.
Tika kļūdīgi uzskatīts, ka hercogu simpatizē fašistu ideoloģija."
HITLERA VIETNIEKS AR IZPLETNI NOSĒŽAS SKOTIJĀ
3. IETEKMĪGĀKAJAM VĪRAM BIJA "MIERA DELĪRIJS"
"Zem uzrakstītā ir ar roku pierakstīta piezīme."
"Lūdzu, pārbaudiet bikses.
Šis varētu sniegt izpratni par Vācijas tekstila nozari."
Tas bija stāsts par vīriem no izbijušas imperiālas vara,
kas ieskatījās greizā pašu atspulgā.
Viņi joprojām sargā dižu nāciju, joprojām valda pār pasauli.
Taču patiesībā viņi bija vien mazs bariņš,
kurus motivē nostalģija.
Ko redzat, ieskatoties spogulī?
Tagad? Šodien?
Šajā vecumā labāk spēju ar sevi sadzīvot.
Esmu vairāk mierā par to, kas es biju. Un kas nebiju.
Neesmu pārāk nelaimīgs, kad ieskatos spogulī,
ja vien nepiemetas drausmīgas paģiras.
Es jūs saskatu kā smalku dzejnieku, kas sevi necieš.
Jā, tā varētu teikt.
Manuprāt, tikai pēdējos dzīves gados esmu atradis savu brīvību.
Dievinu, ka varu darīt to, kas man vislabāk padodas.
Ne tikai esot rakstniekam, tam nav nozīmes, bet gan rakstot.
Bez radošās dzīves man nav identitātes.
Esmu kā aktieris bez lomas.
Pateicoties manam darbam, esmu tuvu tam, lai būtu laimīgs.
Es dievinu rakstīt.
Esmu tāda veida zvērs.
Es reti izmantoju šo birku, bet šeit uzdrošināšos - esmu mākslinieks.
DEIVIDS KORNVELS MIRIS 2020. GADA 12. DECEMBRĪ.
VIŅŠ BIJA 89 GADUS VECS.
VELTĪTS DŽEINAS KORNVELAS PIEMIŅAI
TULKOJA: MĀRTIŅŠ GRĪNBERGS