Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Paprastai neįsivaizduoju, nuo ko pradėti,
bet jūs man pakišote mintį.
Kokią gi?
Paklausėte, kokie yra mūsų santykiai.
Manau, klausimas gilesnis. Klausimas: „Kas jūs toks“?
Nes mačiau daug jūsų darbų.
Kartais esate ypatinga figūra, kartais – Dievas.
O kartais tik būnate šalia.
Turėjau žinoti, su kuo kalbu. Ar pereisite per ugnį ir vandenį?
Ar tebūsite nepažįstamasis autobuse?
Kas jūs toks?
Tai – vaidybos menas.
Turi žinoti, ar pasirodai profsąjungai, elitinei auditorijai.
Turi žinoti, kokie yra siekiai žmonių, su kuriais kalbiesi.
Kas, jei negaliu atsakyti į šį klausimą?
Ne todėl, kad nenoriu, bet galbūt negaliu.
Tuomet pasistengsime išsiaiškinti, kas jūs toks.
Kai pradėjau dirbti armijos žvalgyboje,
surengiau daug pokalbių, kurie buvo ir tardymai.
Ir iš karto atsiranda priklausomybė nuo manęs, tardytojo.
„Ar motina sveika? Nori, kad paskambinčiau į tavo namus?“
Tai – ryšys, tikras ar dirbtinis, čia jau klausimas.
Pirmiausia, esu vienintelis žmogus, kuriuo jūs galite pasitikėti.
Įtvirtinate priklausomybę?
Įtvirtinu jų priklausomybę nuo tardytojo, taip.
Kai nori pasakyti netiesą,
ir žinai, kad tai – netiesa, tai jau yra pradžia.
„Beveik visos mano knygos
laikinai būdavo pavadinamos „Balandžių tuneliu“.
„THE PIGEON TUNNEL“ DŽONAS LE KARAS
„Jo ištakos lengvai paaiškinamos.
Mano paauglystės įkarštyje tėvas nusprendė pasiimti mane
į vieną iš savo lošimo susitikimų Monte Karle.
Netoli seno kazino buvo sporto klubas.
„Šalia buvo žolės plotelis
ir šaudymo zona, nukreipta į jūrą.“
„Po pievele raizgėsi paraleliniai tuneliai...
REŽ. MARTINAS RITAS
...o išėjimai iš jų buvo nukreipti į jūrą.
Ten buvo įleidžiami balandžiai,
kurie išsirisdavo ant kazino stogo.
Jie turėdavo surasti kelią iš visiškai tamsaus tunelio,
kad pakiltų į dangų virš Viduržemio jūros
kaip taikiniai pasiturintiems ponams...“
„Stot! Stot!“
„...kurie stovėdavo ir laukdavo savo progos iššauti.“
„Balandžiai, į kuriuos nepataikydavo ar lengvai sužeisdavo,
sugrįždavo į tą pačią vietą, kurioje buvo išsiritę ant kazino stogo,
ir ten jų laukdavo tie patys spąstai.
Tas vaizdas mane persekiojo taip ilgai turbūt todėl,
jog kartais klausytojas...
gali geriau įvertinti nei aš.“
Deivido Kornvelo vardas daugeliui jūsų turbūt negirdėtas.
Jis yra paslapčių meistras, buvęs šnipas
bei kelių dešimčių knygų, tapusių bestseleriais,
kurias pasirašė slapyvardžiu Džonas le Karas, autorius.
ŽYMUS RAŠYTOJAS
Kornvelas gyvena šį dvigubą gyvenimą jau daugiau nei 50 metų
ir retai duoda interviu.
ŠNIPINĖJIMAS, KURĮ PASTEBI TIK LE KARAS
Išdavystės mane žavi.
Gyvenau nesibaigiančios išdavystės laikotarpiu.
Patekęs į slaptąjį pasaulį, dirbau dvejose tarnybose,
ir jos abi buvo išduotos aukščiausiu lygiu.
Jei ką, vaikystėje mane irgi išdavė.
Jaučiau, kad ir pats esu išdavęs žmones.
Kaip daugelis meniškų žmonių,
nuo ankstyvos vaikystės gyvenau įsivaizduojamame burbule.
Darbo slaptosiose tarnybose man buvo per maža.
Ten daug nepasireiškiau. Buvau jaunesnysis, man nedaug ką sakydavo.
Tad aš sukūriau savo slaptą pasaulį su savo žmonėmis.
Daugelyje istorijų yra aukos ir juos valdantys žmonės.
Tie, kurie kontroliuoja ir tie, kuriuos kontroliuoja.
Dabar kalbame apie mano vaikystę.
Mano tėvas buvo manipuliatorius.
Gyvenimas buvo scena.
Svarbiausia buvo apsimesti.
Už scenos ribų buvo nuobodu.
Ir ta rizika traukė.
Bet labiausiai traukė pėdsakas, paliekamas žmogaus.
Tiesos, apie kurią nekalbėjome.
Įsitikinimų, apie kuriuos nekalbėjome.
Tad jautėtės valdomas?
Ne, aš prisijungiau. Prisijungiau.
Išmoksti apsimesti, pasakoti istorijas. Pasirodyti.
Anksti suvoki, kad žmogus neturi centro.
Nebuvau kontroliuojamas. Mane skatino manipuliuoti kitais.
Jei išsikraustydavome kitur, neapmokėdavome sąskaitų.
Jei tekdavo išjungti šviesas,
nes kas nors ieškodavo mano tėvo Ronio,
atrodė, kad tuo metu visi tą darė.
Aš nesiskundžiu.
Grahamas Grynas yra pasakęs, dažnai jį cituoju:
„Rašytojui vaikystė yra jo lobynas.“
Aš nesiskundžiu, tik tyrinėju save.
„Mačiau namą, kuriame gimiau,
tačiau man labiau patinka kitas namas,
kurį pastačiau savo vaizduotėje.
Raudonų plytų, aptrupėjęs, kuris tuoj sugrius,
su išdaužytais langais, prie kurio stovi ženklas „Parduodama“ ir sena vonia kieme.
Vieta, kurioje vaikai paprastai slepiasi, o ne gimsta.
Bet aš ten gimiau, bent jau savo vaizduotėje.“
„Gimiau palėpėje
tarp rudų dėžių,
kurias tėvas tampėsi su savimi, kai bėgdavo.“
„Mano motina guli ant sulankstomos lovelės,
stengiasi, kiek tik gali.“
„Taigi, gimiau...
šalia manęs buvo padėti keli motinos daiktai,
nes neseniai vėl sulaukėme pareigūnų vizito
ir iškeliavome su menku bagažu.“
„Bagažinės dangtis užrakintas iš lauko.“
„Aš pabėgu. Ir nuo tada bėgu visą laiką.“
Mano motina dingo, kai buvau penkerių.
Neturėjau su ja jokio ryšio.
Buvo daug pakaitinių motinų, kurios praėjo pro mano tėvo rankas.
Viena ypatinga pamotė, savotiškai didvyrė,
buvo trumpam sukūrusi ramybę.
DŽINĖ
MANO MOTINA OLIVIJA
Mano motina buvo mįslė.
Nes taip niekad ir nebuvo aišku, kas jai nutiko.
Ar ji gyva, ar mirusi?
Ronis nemėgo skaudžios tiesos.
Sutikau ją dar kartą būdamas 21-erių.
Parašiau jos broliui, ir jis atrašė:
„Štai jos adresas. Tik neišduok, kad aš jį pasakiau.“
Tad parašiau savo motinai: „Tavo brolis man pasakė...“
Jaučiau, kad man susitarimas visiškai negalioja.
Manote, kad ji gailėjosi, jog paliko judu su broliu?
Susitikęs su ja paklausiau, kaip ji dėl to jaučiasi.
Ir ji atsakė, ji visad tą kartodavo,
kad mano tėvas negalėjo su ja sugyventi,
kad ji nebepakentė daugybės moterų, kurias jis vesdavosi namo.
Kad namuose nuolat trūko pinigų.
Ir kad jai nepatiko, kad jo aplinkoje buvo daug sukčių.
Ji sakė, kad jei mėgindavo ką nors daryti,
jis pažinojo daug įtakingų teisininkų, ir tai tiesa,
tad teisme ji nebūtų turėjusi jokių galimybių gauti globą.
Tad ji pasidavė ir tiesiog išvyko.
Pamenate tą dieną, kai ji išėjo?
Ne.
Jei ketintumėte palikti savo vaikus tą naktį,
jau būtumėte susidėjęs baltą lagaminą,
ar pabučiuotumėte atsisveikindamas?
Ar ji atėjo į mūsų miegamąjį? Pažvelgti į mus paskutinį kartą?
Mano vaizduotėje ji tą padarė.
Jūs atgavote jos lagaminą.
Kai ji mirė,
pastebėjau šį gražų baltos odos lagaminą iš „Harrods“
su šilkiniu pamušalu.
Ant jo buvo matyti inicialai „O. M. C.“ – Olivija Mūr Kornvel.
Į šį lagaminą ji greičiausiai ir susidėjo savo drabužius.
Įsivaizduoju plonyčius audinius.
Išskirtinius drabužius.
Pirmajame aukšte ponia buvo susidėjusi savo kelioninius lagaminus.
Ji iškeliavo į skurdą.
Ji pabėgo su vyruku, kuris neturėjo pinigų.
Įsivaizdavau, kaip ji išpakuoja lagaminą,
ir prabanga po truputį išnyksta.
Pasilikau tą lagaminą. Tai viena iš jos relikvijų, kurias turiu.
Gyvas įrodymas, kad tai tikrai nutiko.
Ką jums reiškia tas lagaminas? Kodėl jį laikote?
Mintyse kaltinau bendrininką,
su kuriuo vieną naktį ji slapčia pabėgo.
Man tai yra istorinis dalykas.
Ji buvo emociškai neprieinama.
Niekad nemačiau, kad ji būtų atvirai išreiškusi jausmus.
Tačiau patekusi į senelių namus paskutiniaisiais savo gyvenimo metais,
ji kūrė fantazijas sesutėms.
Ji pasakojo sesutėms, kokia atsidavusi motina ji buvo.
Kaip mes drauge gyvenome ir linksminomės.
Ji norėjo užpildyti tuos trūkstamus metus.
Ir kai aplankiau ją mirties patale,
ironiška, bet ji supainiojo mane su mano tėvu.
Ji pasakė: „Tu man niekad nenupirkai orchidėjų.“
Manau, ji turėjo galvoje vieną iš jo romanų.
Niekad to nesužinosiu.
Paklausiau: „Kokios spalvos norėtum?“
Ji atsakė: „Man nesvarbu. Nesu jų mačiusi. Atnešk man orchidėją.“
RONIO TEISME SŪNAUS PERSEKIOJIMAS.
DŽONAS LE KARAS
Žmonės mylėjo Ronį iki mirties, netgi tie, kuriuos jis apvogė.
SUKČIAUS SŪNUS DŽONAS LE KARAS
BALSUOKITE UŽ RONĮ KORNVELĄ
Kai būdamas ant scenos žavėdavo žmones,
jis visiškai tikėjo tuo, ką daro ir sako.
Tomis akimirkomis, kai spinduliuodavo žavesiu
ir sugebėdavo įtikinti, jis jausdavosi gyvas.
„Sūnau? Kai ateis mano teismo diena,
mane teis pagal tai, kaip elgiausi su tavimi ir tavo broliu Toniu.
Viskas bus Dievo rankose.“
Dievas buvo didelis jo draugas.
Neaišku, ar jis tikėjo Dievu, tačiau buvo įsitikinęs, kad Dievas tiki juo.
Taip nepaprastai ir išradingai manipuliuodamas
jis bendraudavo su Dievu.
„Jei pasielgsiu šitaip, ar nieko? Jei anaip, ar nesulauksiu bausmės?“
Jis derėdavosi su Dievu.
Taip, sakyčiau, lošdavo su Dievu.
„Jei pasiūlysiu tiek, ar užteks?“
Ronis nesibodėdavo apvogti ar papirkti direktorių,
kad tik aš galėčiau puikuotis savo išsilavinimu.
Išmokau elgesio ir supratimo socialinio sluoksnio, kuriam nepriklausiau.
Aš mokiausi ir dažnai jaučiausi menkas.
Kartais nekęsdavau sluoksnio, kuriam buvau priskiriamas.
Buvau priešo teritorijoje.
Tačiau išmokau gražiai apsirengti. Išmokau gražiai kalbėti.
Tapau tokiu kaip jie, tačiau niekad nesijaučiau vienu iš jų.
SŪNŪS IR ŠNIPAI „Žinau, kas jūs“,
Nuo labai ankstyvo amžiaus buvau šnipelis.
Vos Ronis išeidavo iš namo, imdavausi tyrimo.
Nežinojau, kas vyksta pasaulyje.
PETICIJA NR. 10 – ATS. KORNVELUI, R. T. ARČIBALDUI
Kai pasirodė skolų išieškotojai, mano žaislai dingo.
Dingo baldai. Dingo moterys.
Dingo motinos.
AUKŠ. TEISME BAKROTAS
Kai Ronis išties išsigando,
vis liepdavo išjungti šviesas,
statyti automobilius už namo.
Jis bijojo ne policijos, o mafijos.
Pavydi širdie Ak, pavydi širdie
Nustok plakti
Argi nematai Kokią žalą padarei...
Kai jis mirė, jis turėjo biurus Žermeno gatvėje.
Viršutiniame aukšte gyveno naktinės plaštakės.
Kurios, pasak jo, visuomet buvo pasiruošusios jį priimti.
Jis turėjo du „Ford Zephyr“ automobilius,
namą Henlyje, namą Taito gatvėje Čelsyje.
Kokiu tikslu, aš nežinau.
Ir jis turėjo šituos biurus.
Neradome pas jį, jo stalo stalčiuose pakankamai pinigų,
kad sumokėtume žmonėms iki savaitės galo.
Pinigų nebuvo.
Prancūzijoje „Maisons-Laffitte“ jis turėjo žirgą,
kelis žirgus Airijoje.
Jie vadinami „niekad netapusiais“.
Niekad netapusiais.
Jis turėjo pasaulio čempioną žokėjų Gordoną Ričardsą.
Kai Gordonas išėjo į pensiją, jie sutarė, kad išrinks žirgus Roniui aukcione
ir, kažkuriuo metu, jis už juos sumokės.
Jis labai norėjo dalyvauti Askote ir turėti savo žirgą lenktynėse.
Ronis pasiekė tašką, kur lažybininkų brolybė
jam jau nebepadėjo,
ir jie atsiuntė vyrukus, kurie aiškiai jam tą pasakė.
Tad žirgų lenktynėse tekdavo saugotis,
jei pasirodydavai nesumokėjęs savo skolų.
Aš gavau lagaminą, pilną pinigų,
kuriuos turėjau išdalinti lažybininkams.
Oho! Tai – Rupertas. Jis išsiveržia į priekį!
Jis turėjo žirgą, pavadintą mano
netikro brolio vardu, kuris lenktyniavo Cezarvičyje.
Staiga gavome tikrą pinigų derlių.
Ačiū, berniukai.
Sėdėjau su juo traukinyje.
Prie manęs priėjo augalotas vyras.
Tu – Ronio Kornvelo sūnus, tiesa?
Daugiau taip nedaryk, vyruti.
Ir jis tik palietė man nosį.
O kai grįžau, Ronis laukė.
Ir jis skaičiavo, skaičiavo,
ir negalėjo patikėti, kad nepaėmiau nė vienos kupiūros.
Na jau, vyruti. Išversk kišenes.
Nagi, parodyk, ką padarei.
Ir galiausiai, rodos, jis man davė penkis svarus.
Ar tėvas buvo nusivylęs, kad nenorėjote paimti ne savo?
Jis negalėjo patikėti...
Jis galvojo: „Negali būti toks geras“.
„Taip nebūna. Tokia jau žmogaus prigimtis.“
Bet tokia vaikystė juk labai romantiška, ar ne?
Na, taip. Turiu pripažinti,
kad tai, ką suvokiau vėliau,
kokie nepritekliai mane kamavo, motinos ir panašiai,
tai buvo jaudinanti patirtis.
Nepaminėjome fakto, jog turėjau tapti teismo bylų advokatu.
Mano vyresnysis brolis turėjo tapti žemesnio rango advokatu.
Turėjau mokytis Oksforde, ir man pasiūlė vietą.
Ronis reikalavo žinoti, už ką jis moka.
Iš baimės pasakiau, kad studijuosiu teisę.
Ir kai jis išgirdo gandus, kad mokausi moderniųjų kalbų,
susirado mano kuratorių ir paklausė, kaip, po galais, tai nutiko.
Ar tai buvo jų klaida, ar mano?
NUO VYR. KURATORIAUS
Mano mentorė Viviana Gryn parodė jam duris.
LINKOLNO KOLEDŽAS, MENTORĖS ATASKAITA Kornvelas yra aukščiausio lygio žmogus.
PRAŠYMAS PRIIMTI
Tad aš ir toliau skaičiau šiuolaikines kalbas.
D. J. M. KORNVELAS. – 1952 M. ŠIUOLAIKINĖS KALBOS.
O antrojo kurso viduryje jis gana dramatiškai bankrutavo.
Tai buvo didžiulė suma – 1,25 mln. svarų.
Vestminsterio bankas Oksforde dėl savų priežasčių
atsisakė mano sąskaitos ir ją uždarė.
Tuo metu buvau labai artimas su savo mergina, ir mes nusprendėme susituokti.
Ėjau mokytojauti paprastose pradinėse mokyklose.
Ir tai buvo ta pati pradinė mokykla, kurią mintyse
aprašiau knygos „Bastūnas, siuvėjas, kareivis, šnipas“ pradžioje.
Gyvenome tikrai labai skurdžiai –
su lauko tualetu ir skardine vonia.
Ir tuomet, mano supratimu, kaip tikra didvyrė,
Viviana Gryn įkalbėjo koledžą priimti mane atgal.
Jie kažkaip surado man pinigų.
Tad sugrįžome atgal, mums surado didžiulį butą.
Gyvenimas visiškai pasikeitė.
Institucinis žavesys sugrįžo,
kai Etonas pakvietė mane mokyti abiturientus.
Tikėjausi būti Etono mokytoju iki gyvenimo pabaigos.
Tačiau po dvejų metų to nebenorėjau.
Mane žavėjo šnipai, tad pamaniau, kad būsiu šnipu iki gyvenimo galo.
Sunku rasti žmonių, tinkančių darbui slaptosiose tarnybose.
Ieškai truputį blogo,
bet kartu ir lojalaus žmogaus.
Yra tipas žmonių, ir aš tikau tobulai.
Anksti atskirtas nuo namų.
Mokęsis internatinėje mokykloje.
Anksti tapęs nepriklausomu.
Tačiau ieškantis institucinio užnugario.
Savo gyvenimą matau kaip virtinę susidūrimų ir pabėgimų.
Ėmiau dirbti vienoje slaptoje tarnyboje, persisotinau.
Perėjau į kitą, persisotinau.
Mane atgrasė Šaltasis karas, ir tai nebuvo sunku,
kai matydavai visus tuos nacius, vaikščiojančius Vakarų Vokietijoje.
Ir, tiesą sakant, Rytų Vokietijoje.
Už ką išties mes kovojome?
Tarsi karo nė nebūtų buvę?
Toks buvo jausmas.
Primesto užmaršumo jėga buvo neįtikėtina.
Buvau paskirtas su diplomatine priedanga į Vakarų Vokietiją.
Ir tai buvo vienas iš gerų posūkių mano gyvenime,
nes tuo metu pastatė Berlyno sieną.
Susiskaldymą tarp Rytų ir Vakarų iliustravo Berlyno siena.
Tvyrojo nuolatinė įtampa. Ji paveikė visus.
Pasaulio dėmesys nukrypo į Berlyną.
Paskutinis didysis pabėgėlių išvykimas iš Rytų
vyksta komunistiniam vokiečių režimui priartėjus prie jų sienos.
Srautas žmonių, ieškančių prieglobsčio ant laisvės pakraščio,
pasiekė 1 500 per dieną.
IŠVYKSTATE IŠ AMERIKOS SEKTORIAUS
Nuvykau į Berlyną ir savo akimis pamačiau, kas vyksta.
Kai buvo statoma siena, vyko didžiulės dramos.
Vakarų Vokietijos ugniagesiai tiesdavo batutus prie pastatų.
Žmonės šokinėjo pro langus.
Nuo tokių vaizdų plyšdavo širdis.
BERLYNO SIENA – GĖDOS SIMBOLIS
BERLYNO SIENA – ŠALTOJO KARO FRONTO LINIJA
Kokie jausmai apėmė, matant tokius dalykus?
Pyktis, sumišęs su pasibjaurėjimu ir empatija.
Man tai buvo svarbus įvykis.
Jis paskatino parašyti romaną „The Spy Who Came in from the Cold“.
Išmėginimas, kuris pakeitė jūsų pasaulio suvokimą?
Labiau patvirtino mano pasaulio suvokimą.
Tai buvo šlykščiausias žmonių beprotybės simbolis.
Jaučiau tą abiejose pusėse – Rytuose ir Vakaruose –
mes kūrėme priešą, kurio jiems reikėjo.
LAIMĖSIME KARTU!
Įvyko nepastebimas perėjimas iš antinacizmo į antikomunizmą.
DRAUGE UŽGNIAUŠIME HITLERIZMĄ
SUSTABDYKIME KOMUNIZMĄ! TAI KIEKVIENO DARBAS
BERLYNAS
Grįžau iš Berlyno.
Supratau, kad noriu parašyti apie tai stiprų romaną.
Buvo vasara. Daug dirbau darže.
Šalia buvo vaikai.
Mano diena prasidėdavo gal 4 val. ar 5 val. ryto.
Ir mane užplūsdavo pyktis.
Supratau, kad mano tikslus atspindėtų išgalvota istorija,
ir tai buvo „The Spy Who Came in from the Cold“.
Kaip manai, kas yra šnipai, po velnių?
Moraliniai filosofai, vertinantys tai, ką daro
prieš Dievo arba Karlo Markso žodį?
Ne. Man jie tėra šutvė niekingų šunsnukių, tokių kaip aš.
Menki žmogeliai, girtuokliai, nepritapę ir užguiti vyrai,
vaidinantys kaubojus ir indėnus, kad praskaidrintų niekingus gyvenimus.
Manai, jie sėdi tarsi vienuoliai celėje ir sveria gėrį prieš blogį?
Autorius, kuris šiuo metu yra didžiausia sensacija,
jo vardas – Deividas Kornvelas,
bet mums jis geriau žinomas kaip Džonas le Karas.
Kiek „The Spy Who Came in from the Cold“ parduota?
Manau, visų leidimų, knygų klubų, minkštais viršeliais visame pasaulyje
parduota 12-15 mln.
Spėju, kad knygos sėkmė buvo netikėta.
4 MĖNESIUS NR. 1 BESTSELERIS AMERIKOJE
Nebuvo labai netikėta, nes baigęs rašyti jaučiau,
kad parašiau kūrinį,
kuris atskleidė gilius mano paties jausmus,
ir kad tai gali būti populiaru.
DŽONAS LE KARAS – GERIAUSIAS RAŠYTOJAS...
Pirmieji agento ir leidėjo atsiliepimai rodė, kad taip tikrai gali nutikti.
Nepamirškite, kas tuo metu vyko aplink.
Buvome persisotinę Džeimso Bondo.
„DAKTARAS NE“ REŽ. TERENSAS JANGAS
Žaviuosi jūsų sėkme, pone...
Bondas. Džeimsas Bondas.
Realybėje, kurią matėme žiniose
ir aplink mus,
šnipai buvo apgailėtinų vienišų sprendimus priimančių žmonių armija.
Man pavyko parodyti priešnuodį.
Blogai buvo tik tai, ir tai mane kankina iki šių dienų,
kad nupiešiau labai patrauklų slaptųjų tarnybų paveikslą.
Nors tuo metu jos tebuvo suvaržytos organizacijos,
kurias buvo galima uždaryti ir sukurti iš naujo.
„Jei gyvenime siekiate turėti išdavikų,
kuriuos patrauktumėte savo pusėn,
negalite po to skųstis, kai vienas iš jų
pereina ne į jūsų pusę.
Kai rašiau knygą „Bastūnas, Siuvėjas, Kareivis, Šnipas“,
mano kelią nušvietė blausi Kimo Filbio šviesa.“
„Talentingas buvęs MI6 kontržvalgybos vadovas,
turėjęs tapti visos organizacijos vadovu. O taip pat Rusijos šnipas.“
BUVĘS BRITŲ DIPLOMATAS RUSIJOS ŠNIPAS
Įpusėjus mano tarnybai Vakarų Vokietijoje,
buvo paskelbta apie Filbio netinkamumą.
Jo dingimą iš Beiruto ir atsiradimą Maskvos scenoje.
Tuo metu tai sukėlė didžiulį pasipiktinimą etikos prasme.
Kažkas mus seka.
Kyla klausimas, ar MI6, MI5 norėjo, kad jis išeitų.
Niekas nenorėjo tokio demaskavimo. Tai – didžiulė problema.
Įtakingas buvęs šnipas būtų teisiamas.
Tai labai pakenktų šaliai ir nebūtų naudinga.
Blaiviai mąstant, valdžios struktūros turėtų dėkoti Dievui.
Dėkoti Dievui? Taigi, jie leido jam pabėgti?
Taip.
Ačiū, drauge.
Filbio išdavystė stipriai paveikė
valdžios aparatą.
Jis buvo Vestminsterio vyrukas.
Priklausė britų visuomenės grietinėlei.
Visi tarsi nepastebėjo akivaizdžių ženklų
Filbio praeityje.
E. 5. YPATINGAI SLAPTA.
Neturėjo būti sunku pastebėti
jo ankstyvus ryšius su komunistais.
Jis buvo vedęs komunistę Vienoje.
FILBIO PIRMOJI ŽMONA
Tie dalykai galėjo būti nustumti į šoną, nes jis – vienas iš mūsų.
Taigi, pasikapsčius Filbio aplinkoje,
tampa aišku, kad tas vyrukas yra...
Jis – įtartinas. Mums to nereikia.
Tačiau, atvirkščiai, jis buvo žavus,
jam patiko apgaudinėti.
YPATINGAI SLAPTA IR ASMENIŠKA.
„Nikolas Eliotas, ištikimiausias Filbio draugas, patikėtinis
ir ginklo brolis kare ir taikoje. Etono absolventas.
Buvusio mokytojo sūnus, užkietėjęs alpinistas ir naivuolis.“
„Tarp daugybės labai keistų dalykų, ką Eliotas veikė savo gyvenime,
be abejo, skaudžiausia buvo sėdėti akis į akį Beirute
su savo artimu draugu, kolega ir mentoriumi Kimu Filbiu
ir girdėti, kaip jis prisipažįsta esąs sovietų šnipas
ir buvęs juo visus tuos metus, kiek jie buvo pažįstami.“
PONAS FILBIS
Nikas Eliotas yra sakęs man, kad kai ėjo apklausti Filbį Beirute
ir išgauti jo prisipažinimą.
Jis prisipažino, kad jei nežaisdavo dvigubų žaidimų,
jausdavosi labai vienišas.
Gyvenimas jam netekdavo spalvų,
tad išdavystės jam buvo labai svarbios.
Ir jis išdavinėjo visus nuo pat vaikystės.
TIESA TOLIMESNĖ UŽ PRASIMANYMUS
Sąvoka „dvigubas agentas“ dažnai klaidinga.
Spaudoje Filbis dažnai vadinamas dvigubu agentu.
NIKOLAS ELIOTAS
Faktas tas, kad Filbis buvo pats tikriausias
aukšto lygio negarbingas išdavikas.
Koks yra skirtumas?
Jis buvo pats tikriausias rusų šnipas.
Jei būtų buvęs dvigubas, jis būtų buvęs ir Rusijos šnipas,
tačiau šnipinėjęs ir prieš Rusiją.
Neblogai pažinojau Eliotą. Jis buvo aukšto stoto.
Dailiai nuaugęs kūnas, liemenė, akiniai.
Etono iškalba, Etono koledžo dėstytojo sūnus,
remiamas daugybė etoniečių, labai aristokratiškas.
Galite pamėgdžioti jo kalbą?
Taip. Pasakiau jam: „Nikai,
kai nuvykai pas Kimą, kokias sankcijas turėjai?“
„Sankcijas, vyruti? Ką nori tuo pasakyti?“
„Kuo galėjai jam pagrasinti?
Kaip priversti sugrįžti atgal į Londoną?“
„Brangus bičiuli, Londone niekas jo nenori.“
„O kuo galėjai jam pagrasinti?
Nikai, nagi, prisipažink.“ Jis atsakė:
„Pasakiau jam, kad jei neprisipažins,
nebus jokios diplomatinės atstovybės, ambasados,
verslo ar klubo visuose Vidurio Rytuose,
kurie norėtų turėti su juo reikalų.“
„Jis turbūt išsigando.“
„Tai jau tikrai.“
Ar jis apsimetė kvailu britu,
ar toks ir buvo, kaip daugelis mano, aš nežinau.
Esate parašęs.
„Filbis tobulai mokėjo apgaudinėti kitus.
Lygiai taip pat mokėjo apgauti ir save.“
Džiaugiuosi, kad taip pasakiau.
Tai visad naudojau kaip argumentą,
kad Filbis padarė tai, ką padarė labiau instinktyviai, o ne racionaliai.
Tas jaudulys, kai eini ir žinai, kad tu žinai, o jie – ne.
Tas įsikalbėtos šizofrenijos džiaugsmas, kurį mėgsta slaptas agentas.
„Įsikalbėta šizofrenija.“
Nuolatinė dvilypystė.
Kai esi ne toks, kokį visi tave mato.
Bet ar tikrasis džiaugsmas nėra tai, kad gali pakeisti kryptį?
Taip, manau, kad tai labai malonu.
Tas malonumas,
kai nuolat žaidi su savo likimu ir galimybe išgyventi.
Ir galimybė keisti pasaulį, be abejo.
Tas jausmas, jog esi visatos centre, labai tinka tuštybei pamaloninti.
Perduoti aukso vertės informaciją Sovietų Sąjungai, savo vadams.
„Taigi, ar mylite mane? O jei pasakysiu tai, ar mylėsite mane?“
Kuo puikiausiai įsivaizduoju tą geidulingą instinktą.
Ne savyje, o jame.
Pone le Karai, apibūdinote Kimą Filbį kaip
„keršytoją, kuris sunaikino tvirtovę iš vidaus.“
Manau, jis yra vienas iš tų keistuolių, kuris gimė privilegijuotas
ir tam tikra prasme piktinosi privalumais, kurie jam atiteko.
Žmogus, kuris iš vienos pusės jautėsi esąs aukščiau už visuomenę,
bet iš kitos pusės negalėjo atleisti visuomenei, kad atsidūrė tokioje padėtyje.
Manau, jis labai nesutarė su savimi.
Kai galiausiai nuvykau į Maskvą 1988 m.,
dalyvavau šventėje, kurią surengė Sovietų Rašytojų sąjunga.
FILBIO BYLOS GENRIKAS BOROVIKAS
Ten buvo įtakingas žmogus Genrikas Borovikas.
Borovikas priėjo prie manęs ir pasakė:
„Deividai, noriu tave supažindinti su labai geru savo draugu.
Jis žavisi jūsų knygomis.
Kimu Filbiu.“
Pasišlykštėjęs atsakiau,
kad netrukus vakarieniausiu su mūsų ambasadoriumi,
ir neįsivaizduoju, kaip galėčiau vieną vakarą sėdėti su karalienės atstovu,
o kitą – su karalienės išdaviku.
Pagalvojau, kad blogis tikrai egzistuoja.
Žmogus, kuris tiek ilgai aklai tarnavo Stalinui.
Kaip jis galėjo tarnauti tokiam žmogui, tokiam dalykui,
sovietų komunizmui, negalėjau to suvokti.
Jis geriau nei bet kas suprato, ką daro.
Tai buvo polinkis, išdavystės jaudulys, kuris jį palaikė.
Tas jausmas, kad žaidi su abiem pusėmis, būdamas tarp jų.
Jis buvo Žemės centras. Žaidė pasaulinį žaidimą.
Su ideologija tai beveik neturėjo nieko bendro.
Gal prasidėjo nuo ideologijos.
O po to tiesiog patenkino polinkį išduoti.
Jei būtumėte patikėję jam savo katę porai savaičių,
jis tikrai kažkokiu būdu būtų ją išdavęs.
Aš su Filbiu turėjau kažkokį vidinį santykį.
Kažkokią pagundą
atsukti nugarą viskam, ko tave mokė
ir pasirinkti savo kelią.
Galiu suprasti, kaip tai nutiko su Filbiu.
Pajutau dėkingumą, kad nenuėjau ta kryptimi.
Tačiau gyvenime pasitaikė kryžkelių.
Galėjau tapti tikrai labai blogu vyruku.
Laimei, suradau pastogę savo vagystėms.
RAŠYTOJAS TURI „VOGTI IŠ GYVENIMO“
Rašytojas yra kiek pačiuožęs. Jis yra kitoks.
Jo kūrybos metodai yra vienišo žmogaus metodai,
kuris skolinasi ir ištraukia patirtis,
sudeda jas ir sukuria paketą,
kurį gali pasiūlyti visuomenei.
Ta prasme jis yra iliuzionistas.
Ir jei žmonės vis taikysis pažvelgti po jo apsiaustu,
tuomet jo triukas bus sugadintas.
Man rašymas kaskart yra kelionė, kurioje atrandu save.
Kaip elgiasi veikėjai, kaip jie atsiranda, kas jie tokie,
ko jie trokšta,
jie atkeliauja į tuščią puslapį
ir iš dalies parodo, koks esu aš.
Rašydamas apie Džordžą Smailį, žinoma,
rašau apie idealų tėvą, kurio neturėjau.
Tai yra bandymas pažinti save.
Žvilgtelėjimai į savo tikrąjį kelią.
Niekada neanalizavau.
Jaučiu, kad jei sužinosiu savo paslaptis, nebegalėsiu rašyti.
Ką supratote apie save iš Bilo Heidono?
Tai, ką turbūt jau žinojau.
Ką supratau ir iš Filbio.
Ir, be abejo, Heidonas tam tikra prasme remiasi Filbiu.
Tas užslėptas instinktas manyje,
kurio, kiek žinau, nesu panaudojęs, nesu jam pasidavęs,
yra noras būti pasaulio valdovu, kokį save įsivaizdavo Heidonas.
Buvo laikas, kai pats buvimas slaptajame pasaulyje,
taip arti visų įvykių,
buvo labai malonus ir teikė džiaugsmą.
„FAUSTAS“ REŽ. F. V. MURNAU
Tas Fausto suvokimas, kas yra pačiame giliausiame pasaulio taške.
Čia parašyta: „Was die Welt im Innersten zusammenhält.“
...kas laiko pasaulį pačioje jo širdyje...
Romane „The Secret Pilgrim“ yra nevilties kupinas sakinys:
„Tas žinojimas, kad giliausiame taške
yra tuščia.“ Taip.
Mes visi tikime, kad yra giliausias taškas,
kuriame yra suvokimas.
Manau, viskas daroma tik šiam tikslui,
diena iš dienos, visą laiką.
Istorija yra chaosas!
Istorija yra chaosas, tad įsivaizdavimas, ką galbūt dariau
iš savo amžino naivumo,
kad yra kažkokia didžiulė žmogaus natūros paslaptis.
Jos nėra.
„SMAILIO ŽMONĖS“ REŽ. SAIMONAS LANGTONAS
„Smailis pasakė paprastai: „Šnipinėjimas yra amžinas.
Žemėje nėra kvailesnės profesijos už tą, kurią pasirinkai.
Labiausiai tau pasiseks, kai būsi mažiausiai patyręs.
O kai jau viską išmoksi, niekas nebegalės tavęs išsiųsti,
nes tai bus parašyta tau ant kaktos.
Sportininkai žino, kad geriausiai pasirodė savo jėgų žydėjime.
Šnipai savo geriausiu laiku aktyviai nebedirba.
Ir tuomet tam tikrame amžiuje
tu nori sužinoti atsakymus.“
„Giliausiame taške nori gauti ritinėlį, kuriame surašyta viskas –
kas valdo tavo gyvenimą ir kodėl.
Bėda ta, kad tuomet
tu esi tas, kuris geriausiai žino,
kad tas taškas yra tuščias.“
Skaitydamas suprantu, kad į tai pažiūrėta iš egzistencinės pusės.
Ar mumyse yra giliausias taškas? Gal ten nieko nėra?
Mano atveju, tikrai žinau, jog taip. Už kitus kalbėti negaliu.
Manau, mes visi iš dalies gyvename slaptą gyvenimą,
savo viršininkų, šeimų, žmonų, vaikų atžvilgiu.
Mes dažnai paveikiame kitų suvokimą,
galbūt intelektualiai, tačiau ne emociškai.
Mes beveik nepažįstame savęs.
Man šnipas atrodo kaip
žmogus, neįtikėtinai sugebantis išnaudoti,
kad galėtų parodyti visus dalykus, užslėptus mūsų visuomenėje.
KIEKVIENAME IŠ MŪSŲ SLYPI ŠNIPAS
„Žymiausias šių laikų šnipų romanų rašytojas. Galbūt visų laikų.“
Skaitydamas le Karą, jaučiu:
„Ar aš – išgalvotame pasaulyje? Ar esu faktiniame pasaulyje?
Ar esu kažkokiame keistame jų abiejų mišinyje?“
Tikrai nemanau, kad menininkas, nesvarbu – rašytojas,
tapytojas ar dar kas,
nuo tam tikros ribos turi paaiškinti savo darbus.
Jei jums kilo tie klausimai, jūs jau gerai leidžiate laiką.
Aš mėginau per tuos pokalbius
kalbėti apie išėmimo procesą iš tikro gyvenimo.
Aš labai sąmoningai parašiau knygą
„A Perfect Spy“...
„A PERFECT SPY“ REŽ. PITERIS SMITAS
...kuri yra, jei norite žinoti, paralelinė versija to, kas nutiko man.
Ronis yra Rikas, aš esu Magnusas.
Negaliu pasakyti,
kurioje vietoje realybė pro slaptas duris virsta grožine literatūra.
Verčiau grįšiu prie suvokimo, kurį jau esu išsakęs:
„Aš gyvenu tame burbule, ir įkeliu visa kita.“
OKSFORDO LAIPSNIS
ŽVALGYBOS KORPUSAI
Tam tikra prasme jautiesi vienišas,
kai su niekuo negali pasidalinti savo mintimis.
Viską slapta dėlioji iš elementų, kuriuos regi aplink.
NESĄMONINGAI ATKARTOJA RIKĄ
Išgalvota esybė, kuri yra racionali, kuri įveda tvarką chaose.
Manau, tai labai normalus procesas.
Jei būčiau tapytojas, jausčiausi taip pat.
Paimčiau šviesą, langą
ir pamėginčiau pavaizduoti, kaip dabar jaučiuosi.
Ketinau paklausti, kaip dabar jaučiatės, tačiau atrodo kvaila.
Erolai, jaučiuosi labai patogiai.
Džiaugiuosi kalbėdamas apie tai, apie ką dar nesu kalbėjęs.
Tokią perspektyvą mačiau kaip būtiną vėlyvame savo amžiuje.
Žinojau, kad nemeluosiu. Neketinau nieko suklastoti.
Netgi neketinu savęs ginti,
nes tikrai nežinau, kuo esu kaltinamas.
„Pone Magnusai, praeityje jūs mane išdavėte,
tačiau, svarbiausia, jūs išdavėte pats save.
Netgi sakydamas tiesą, jūs meluojate.
Esate ištikimas ir turite potraukį.
- Bet kam? - Kam?
Nežinau.
Galbūt vieną dieną tu man pasakysi.
Tik noriu pasakyti, pone Magnusai, kad esate tobulas šnipas.
PONAS MAGNUSAS
Veikėjai nebūna gyvi, jei neįdedi į juos dalelės savęs.
Jie tebūna popieriniai.
Aš įgarsinu savo veikėjus. Perskaitau sau garsiai.
Labai svarbu, kaip jie kalba.
Po to jie tarsi papasakoja, kas jie yra, kaip rengiasi, kaip juda.
DEJA, PIMAS NETURI...
PO KELIŲ SEKMADIENIŲ
SIAUBINGI AKSELIO METAI Pimas duoda jam 1 000 svarų
TUO METU PIMAS GAUNA...
(VIENA JUOS IŠGELBSTI)
Taip susiformuoja veikėjas, puslapis po puslapio.
ČEKŲ KALBOS MOKYMASIS AKSELIO NIEKUR NĖRA
TOBULAS ŠNIPAS
Po truputį jis susiformuoja ir tampa tavo.
Susipažinęs su žmogumi, aš natūraliai imu galvoti,
ar jis galėtų būti veikėju.
Pradedu galvoti apie savybes, kurių jie galbūt neturi.
Įdomu, kad galiausiai tų savybių gali nebelikti.
Bet tai – istorijos pradžia.
Tuomet aš galvoju – ko tie žmonės nori?
Ir įžvelgęs priešingus troškimus, užčiuopiu konflikto esmę.
Esate rašęs: „Katė atsitūpė ant kilimėlio – tai nėra istorija,
tačiau katė atsitūpė ant šuns kilimėlio jau yra istorija.“
Teisingai.
Dabar pasakysiu le Karo versiją.
„Katė išdavė šunį, atsitūpdama ant jo kilimėlio.“
Manau, katė buvo dviguba agentė.
DŽONAS LE KARAS: ŠNIPŲ ISTORIJŲ MEISTRAS
PASLAPTINGAS ŽMOGUS IŠ ŠNIPŲ ŽAIDIMO
Kodėl išdavystė jums tokia svarbi?
NETOBULAS TĖVAS, KURIS ĮKVĖPĖ „A PERFECT SPY“
Tai susiję su tuo, kas vyko mano šeimoje.
Vaikystėje negyvenau realybėje, gyvenau spektaklyje.
Stebėdamas gyvenimą supratau, kad nors žmonės kažką atvirai sako,
jie nebūtinai taip galvoja.
Reikia nepamiršti to kiekvienoje slaptoje tarnyboje,
kurioje nebuvau efektyvus, tačiau dirbau.
BURGESAS IR MAKLYNAS PIRMA ATVIRA ISTORIJA IŠ RUSIJOS
Išdavystės vyko nuolat.
Tik laukdavai, kas bus toliau.
MI5 mes gavome labai stiprų raginimą iš amerikiečių
elgtis atsakingai ir atsikratyti komunistų savo aplinkoje.
Atsirado žmogus,
turintis tam tikrą autoritetą ir aiškiai tai parodė,
ir jis pakvietė išgerti.
Ir jis turėjo neįtikėtiną sieną, už kurios buvo paukščiai.
Jie tyliai skraidžiojo.
Pridursiu, kad mano galva, jis buvo kvailas.
Buvo kažkoks analitikas ar psichologas.
Klausinėjo kažkokiu beprasmišku mokytojo tonu...
„Sutari su žmona, ar ne?“
Mus visus apklausė kaip potencialius komunistų šnipus.
Juokingiausia mano atveju buvo tai, kad dėl MI5
aš buvau įstojęs į komunistų bendruomenę Oksforde.
Mane pakvietė ir įkalbinėjo Sovietų ambasada,
filmą „Šarvuotis Potiomkinas“ žiūrėjome gal šešis kartus,
mane girdė degtine, o tada metė.
Geras filmas.
Filmas geras, tik pabaiga jo bloga.
„ŠARVUOTIS POTIOMKINAS“ REŽ. SERGEJUS EIZENŠTEINAS
Palaukite. Tai tas troškimas būti dvigubu agentu buvo nuo pradžių?
Taip.
Tuo metu tai buvo labai intriguojanti mintis.
Tai ne tik agentas, tai dvigubas...
Ir taip nuolat nutinka su visomis slaptosiomis tarnybomis
ir visais visomis gynybinės žvalgybos tarnybomis.
Kad parekomenduoji žmogų,
tikiesi, kad jis bus pasamdytas ir atiteks tau.
Tai yra, kaip sakytų vokiečiai, normal.
Taip gimė labai skausmingi santykiai
su slaptu tuometiniu komunistų grupės Oksforde vadovu,
pačiu nekalčiausiu žmogumi Stenliu Mičelu.
Mes mokėmės tame pačiame koledže, jis skaitė rusiškai ir vokiškai.
Jis buvo Rusijos žydas.
Ir mes drauge eidavome į žygius Dorsete.
Jis žinojo vardus visų studentų,
kurie tuo metu priklausė Komunistų partijai.
Mano darbas MI5 buvo identifikuoti tuos žmones.
Ir, žinoma, tai buvo siaubinga. Aš išdavinėjau Stenlį.
Nors dabar mane ima gėda ir siaubas dėl tokio savo elgesio,
tačiau tebemanau, jog tą reikėjo padaryti.
Vėlesniais metais Stenlis atmetimo būdu nesunkiai suprato,
kad aš buvau tas žmogus.
Jis labai dėl to nuliūdo. „Tai tu buvai tas Judas. Kiaule tu.
Kaip galima taip pasielgti? Kaip galima būti tokiam purvinam kaip tu?“
Ir ką jūs sakėte?
Sakiau: „Atleisk, Stenli, bet tu priklausai revoliuciniam judėjimui,
kuris mūsų šalyje laikomas destabilizuojančia jėga.
Tuo metu mes formaliai kariavome su Sovietų Sąjunga.
Tu pasirinkai ne tą pusę.“
Ar esate visiškai tikras, kad jūs pasirinkote teisingą,
- o ne neteisingą pusę? - Žinoma, ne. Žinoma, ne.
Kodėl romane „A Perfect Spy“ reikėjo, kad sūnus nusižudytų?
Marija negirdėjo šūvio.
Pirmiausia, jis sužinojo, kad buvo demaskuotas kaip dvigubas agentas.
Spėju, realiame pasaulyje, jis būtų galėjęs susitarti.
Ir manau, jis suprato, kad gyvenimas – nepakenčiamas.
Ir jam buvo gėda prieš savo vaiką.
O Ronis jautė gėdą?
Nemanau.
Girdėjau pro rakto skylutę,
kai jis tą darė pirmajai mano pamotei.
Virkaudamas, kad daugiau niekuomet taip nepasielgs.
Nežinau, koks buvo tas gėdos jausmas,
nežinau, kaip jis galėjo su savimi gyventi.
Gyventi su savo fantazijomis,
kurios nebūtinai prasidėdavo kaip nusikaltimo planas,
bet tai buvo tarsi romano rašymas,
ta prasme, kad jis išgirsdavo tinkamus žodžius
arba pamatydavo minioje užuominą.
Ir tai tapdavo apgavystės pradžia.
„Esu Eksetero mieste, einu per dykynę.
Laikau savo motinos Olivijos ranką.
Ji – su pirštinėmis, jokio kūno kontakto,
jo, kiek pamenu, niekad nebuvo.
Dykynės pakraštyje stovi niūrus lygus pastatas
su grotuotais langais be jokios švieselės.“
„Ir viename iš tų grotuotų langų
tarsi „Monopolio“ figūrėlė stovi mano tėvas.
Pamojuoju Roniui aukštai sienoje,
ir Ronis pamojuoja taip, kaip visuomet.“
Tėti, tėti!
„Laikydamas Olivijos ranką, žygiuoju atgal į automobilį,
jausdamas pasitenkinimą savimi.
Vis tik nedaug protingų berniukų turi motiną tik sau,
o tėvą laiko narve.“
„Bet, pasak mano tėvo, to nebuvo.
Ta mintis, kad esu jį matęs viename iš jo kalėjimų,
labai jį įžeidė.“
Visiškas išsigalvojimas, nuo pradžių iki galo, sūnau.
Visi, kurie pažįsta Ekseterio kalėjimą iš vidaus,
puikiai žino, kad iš kamerų kelio nematyti.
„Ir aš juo tikiu.
Aš esu neteisus, o jis – teisus.
Jis niekad nestovėjo prie lango, o aš niekad jam nemojavau.
Bet kokia yra tiesa? Kas yra atmintis?
Turėtume sugalvoti žodį tam,
ką matome kaip praeities įvykius, kurie gyvena mumyse.“
Nemanau, kad konfrontacija būtų teisingas pasakymas.
Tačiau vienas dalykas, kurį pasakėte, man pasirodė įdomus
ir vertas gilesnio panagrinėjimo.
Galbūt tai yra tardymas. Gal aš apgaudinėju save.
Neįsivaizduoju, kad kaip tardytojas ar apklausėjas
iš dalies neieškotum savęs.
Nemanau, kad išties galime įsiskverbti į žmones,
tačiau galime įsivaizduoti juos ir susitapatinti su jais.
Samdėte privačius detektyvus kad jie patyrinėtų jūsų tėvą.
Vieną storą, kitą liesą. Paklausiau savo patikėtinio:
„Kaip suvaldyti tuos žmones?“
Jis atsakė: „Nesakyk jiems, kad aš tą pasakiau,
bet jie yra nuožmiausi žmonės, kuriuos pažįstu.“
Aš juos pasamdžiau už absurdiškai didelę sumą.
Brangus Deividai, Ačiū, kad vakar skyrei laiko.
...proga aptarti ateitį.
Tikrai, jie išsiaiškino labai nedaug.
RONIO TIKRASIS DYDIS DIDELIS SVORIS TOKIAM ŪGIUI
RIMTI KALTINIMAI EKSTERYJE
Žymiai patikimesnis pirmojo Ronio nusikaltimo ir įkalinimo šaltinis
yra tuometinė spauda.
„EKSTRAVAGANTIŠKAS VISĄ GYVENIMĄ“ BANKROTAS
Jam buvo skirtas ketverių metų įkalinimas už sukčiavimą, kai buvo dar
labai jaunas, tačiau jį išleido atlikus pusę bausmės,
o už likusią dalį buvo skirti sunkieji darbai.
Kartą paklausiau: „Ar buvo sunku?“
Jis atsakė: „Blogiausi buvo čigonai.“
Ir jis ėmė kalbėti apie antrankius.
„DEADLY AFFAIR“ REŽ. SINDIS LIUMETAS
Ronis turėjo galingą krūtinę. Manau, jis sugebėjo išlikti sportiškas.
DIEVAŽI! KĄ MIESTO GATVĖJE VEIKIA LONDONO AUTOBUSAS?
Čikagoje reklamavau britų savaitę, važinėdamas Londono autobusais,
apsimečiau, jog skambinu iš telefono būdelių.
Vėliau tą savaitę Džonas le Karas atskrido iš Londono
į Karsoną pasirašinėti ant „The Spy Who Came in from the Cold“
ir paskutinės savo knygos „The Looking Glass War“.
Britų konsulas įteikė man telegramą,
kurią gavo iš ambasados Džakartoje.
BRITŲ AMBASADA, DŽAKARTA 1965 M. LIEPOS 31 D.
Ten buvo parašyta, kad Ronis – kalėjime, ir reikia daug pinigų jį iš ten ištraukti.
Ar sutikčiau sumokėti?
GRAŽUS PELNAS
Tai nebuvo milžiniška suma, tačiau gana skausminga,
ir jos užteko, kad jis išeitų.
Niekad apie tai nekalbėjome, kol žymiai vėliau aš užsiminiau,
ir jis pasakė: „Nieko baisaus, tai – tik pinigai.“
Dabar žinome, kad jis buvo įsitraukęs į prekybą ginklais
tuo metu, kai Indonezija bandė atsigauti po žiauraus genocido.
Tačiau paskutinį kartą, kiek žinau, kalėjime jis sėdėjo
Bezirksgefängnis, kalėjime Ciuriche,
už sukčiavimą su viešbučiais.
Jam buvo leista skambinti man mano sąskaita.
Jis pasakė: „Nebeištversiu kalėjime. Ištrauk mane, sūnau.“
Ir tai vėl reiškė pinigus.
Tai nebuvo dideli pinigai, bet man buvo labai skaudu.
Tebesapnuoju košmarus su raumeningu vyru už grotų.
Nežinau, kiek laiko iš viso jis prabuvo kalėjime.
Galbūt ne daugiau šešerių ar septynerių metų.
Bet kokį poveikį jam tai padarė, aš neįsivaizduoju.
Beje, Ronis padavė jus į teismą!
Taip, padavė. Daviau interviu „London Weekend“ televizijai.
Ir nepasakiau, kad esu jam skolingas už viską.
Nenorėjau pripažinti Ronio indėlio.
Kodėl turėjau sakyti, kad jaučiuosi skolingas savo tėvui?
Tačiau iš tiesų tam tikra prasme galbūt išties esu.
Niekad nesijaučiau, kad kažkur pritampu,
tuo požiūriu man pasisekė.
Mano gyvenimas buvo labai turtingas.
Pamačiau daug institucijų, daug dalykų.
Gyvenau daug gyvenimų, keistu būdu.
Nesijaučiau, kad priklausau nė vienam iš jų.
Likau su jausmu, kad esu vienas.
LE KARAS PRIPAŽINTAS
DAR VIENA TOBULA ŠNIPŲ ISTORIJA
Ar jūsų tėvas kankinosi dėl to,
kad sulaukėte turtų ir sėkmės, o jis – ne?
LE KARO ŠNIPAS PRIEŠ ŠNIPĄ YPAČ AKTUALUS
Nežinau.
Didžiausia mano sėkmės įtaka jam
buvo pajausti teisę.
Jis nusipirko daugybę mano knygų, dažniausiai kreditan, pasirašė jas:
„Nuo autoriaus tėvo.“
Ir dalino jas kaip konfeti.
Su geriausiais linkėjimais nuo autoriaus tėvo
Sunkiausia akimirka, tikrai buvo sunku, kai jis pasikvietė mane į Vieną.
„Sūnau,
paskaičiavau, kiek man kainavo tavo išsilavinimas.
Ir numanau, kiek pinigų tu uždirbi.“
Ir tuomet mėgino mane įtikinti.
„Sūnau, visuomet tetroškau kiaulių ir galvijų,
sklypelio Dorsete.
Gražios vietelės gyventi, mielos moters, ir to man užtektų.
Tad man reikėtų...“ Ir jis paminėjo milžinišką sumą.
„Tėve, negaliu to padaryti. Nelogiška.
Ką padarysiu, jei tikrai nori kiaulių ir gyvulių,
tai nupirksiu namą, jis priklausys man, bet tu jame gyvensi.
Mokėsiu pinigus išlaikymui, kad prižiūrėtum savo ūkį.
Aš tavimi nepasitikiu.“
Jis tikrai buvo į mane nusitaikęs. Ketino mane apgauti.
Būčiau tapęs tik dar viena jo auka.
Negalėjau leisti, kad taip nutiktų.
„SACHER“ VIEŠBUTIS VIENA
Buvome „Sacher“ viešbutyje Vienoje –
rafinuočiausiame aukščiausios klasės tų dienų restorane.
Jis ėmė klykti kaip laukinis.
Jis šaukė: „Mokėsi nuosavam tėvui, kad jis gyventų vienas!“
Jo balsas aidėjo net gatvėje.
Jis rėkė kaip laukinis pusiau atsistojęs,
aš uždėjau savo ranką ant jo plačios nugaros,
ir mudu nukėblinome prie viešbučio... durų, nulipome
kelis laiptelius žemyn, ten stovėjo taksi, ir jis pažvelgė į mane maldaujamai:
„Kaip aš sumokėsiu už taksi?“
Daviau vairuotojui pinigų.
Ir jis išvažiavo.
Galėjau jam nusileisti ir duoti nors kiek pinigų.
Tačiau buvau toks piktas, jog net gailėjau pinigų už jo taksi.
Bet juk tai – išdavystės jausmas.
Taip. Gana stiprus. „Kaip gali taip su manimi pasielgti?“
SMAILIO ŽMONĖS
Eime, senas drauge. Metas miegoti.
Džordžai? Tu laimėjai.
Tikrai?
Taip.
Taip, rodos, laimėjau.
Ar mylėjote Ronį?
Išties nežinau, kas yra meilė.
Vaikystėje tikrai jį mylėjau.
Tačiau tuomet pamačiau jo gyvenimo pasekmes.
Vėliau jis užsimanė visko, ką turėjau aš, pavyzdžiui, mano pinigų.
AMŽINAI TAVO, R. KORNVELAS
Sugebėjau nubrėžti ribas.
Galėjau jį mėgti.
Galėjau būti abejingas, galėjau slapta jo nekęsti.
Tokie dalykai visais laikais
egzistavo tėvo ir sūnaus santykiuose.
Tai – skirtingi laikotarpiai. Turėjau jo nekęsti, kad galėčiau nuo jo pabėgti.
MIRTYS
KORNVELAS. – Birželio 29 d.
Mylimas vyras ir tėvas Ronaldas...
STAIGA
Buvo surengtos trejos laidotuvės.
Aš nuėjau į pirmąsias.
Visi prašė, kad pasakyčiau kalbą, bet aš atsisakiau.
Tuomet buvo antrosios,
o dar vėliau, padėk mums Dieve, vyko pamaldos už mirusįjį.
Tačiau į jas aš nėjau.
Norėjau tikėti, kad mano jausmai mirė.
Niekad nemačiau jo kapo.
Bet jūs sumokėjote už laidotuves.
Be abejo, taip.
Sumokėjau už visų laidotuves.
Sumokėjau už motinos laidotuves. Sumokėjau.
Ką tai reiškia? Esu turtingas, sumokėjau.
Ištikimiausias jo tarnas,
kuris netgi sėdėjo už jį kalėjime, buvo Arturas Lovas.
Ir tie žmonės turi vienskiemenes pravardes.
Įsivaizduokit, bet buvo ponas Bentas.
Vos išgirdęs apie jo mirtį, nuvykau į Žermeno gatvę
pažiūrėti, ar nereikia nieko padengti ar pabūti.
Arturas pasakė: „Surenkime visiems šventę. Bus mums į gera.
Nueikime į „Jules“ barą kitoje kelio pusėje.“
Tad mes kokie aštuoni nuėjome, Arturas vadovavo.
Gėrėme šampaną, valgėme austres, ką tik norėjome.
Galvojome, kad bus linksma. Bent jau Arturas manė.
Jis mielaširdingai už viską sumokėjo. Tai buvo jo šventė, viskas gerai.
Tai – mano šventė, Džordžai. Apmokėsiu sąskaitą, kai norėsiu.
Po dviejų dienų gavau paštu čekį.
„Ar malonėčiau kuo greičiau jį apmokėti?“
Ronis niekad neturėdavo pinigų.
Jis gaudavo dideles sumas, ir vos taip nutikdavo, iš karto
jo išlaidos viršijo pajamas... ir pinigų vėl nelikdavo.
Jis nemokėjo kitaip gyventi.
Gerai jautėsi tik būdamas ant ribos.
Manau, jis netgi įtikino save,
kad tai yra garbinga ir vertinga duoklė bendruomenei,
ir ji bus laiminga, o jis – turtingas.
Ir, įsivaizduokit, kiek nedaug trūksta.
Nenoriu ginčytis, tik mėginu jums parodyti,
kiek nedaug jam trūko iki sėkmės.
Ir kokios absurdiškos buvo jo fantazijos.
Bet pasaulis eina į priekį tik fantazijų dėka.
Sutinku. Ta riba tarp to, ką jis darė arba ko nepavyko padaryti,
ir labai turtingų, sėkmingų ir garbingų žmonių,
ta riba yra labai plonytė.
„Ronis mirė, aš ir vėl atvykau į Vieną,
pakvėpuoti miesto oru
bei aprašyti jį pusiau biografiniame romane
ir pagaliau apmąstyti.
Tik ne „Sacher“ viešbutyje.
Bijau, kad padavėjai taip ir prisimins
Ronį virš stalo ir mane, išvedantį jį laukan.
Mano skrydis į Švechatą buvo pavėlintas,
o viešbučio, kurį atsitiktinai pasirinkau, registratūroje
dirbo pagyvenęs naktinis durininkas.
Jis tyliai stebėjo, kaip pildau formą.
Ir tuomet prabilo tyliu garbingos Vienos vokiečių kalbos dialektu.
„Jūsų tėvas buvo puikus žmogus.
Jūs negražiai su juo pasielgėte.“
Man nuolat kartoja,
kad nepakankamai jūsų išklausinėjau apie išdavystę.
Kad blogai atlikau apklausėjo arba tardytojo darbą.
Jaučiu, kad tą temą išsunkėte iki paskutinio lašo.
Bet pasistengsiu atsakyti į visus jūsų klausimus kuo nuoširdžiau.
Ar jie nori, kad palūžtumėte ir apsiverktumėte?
Apsiverkčiau? Taip. Galiu tą padaryti.
Juk moku ir paukščius pamėgdžioti.
Nekalbėsiu apie asmeninį gyvenimą, jūs irgi nenorėtumėte.
Tai tikrai labai asmeniška.
Mano meilės reikalai, kaip turbūt įsivaizduojate, buvo sudėtingi,
tačiau viskas stebuklingai išsisprendė, tiek ir užteks pasakyti.
Taigi, ko žmonės nori?
Jie nori galvoti, kad esu suktas,
melagis,
kad panaudoju savo žavesį kaip šviesą drugiams
ir galbūt kankinu savo vaikus.
Jie nori pamatyti, koks išties esu,
tačiau pirmiausia aš pats turiu tą žinoti.
Kiek aš žinau, jūs apie mane žinote viską.
Savo memuaruose rašote, kad viskas netiesa, tik įsivaizdavimas.
Tame burbule aš paimu tikrovės gabalėlius,
kuriuos beletrizuoju.
Noriu paimti švarias istorijas iš realybės, kurią matau aš.
„THE LOOKING GLASS WAR“ REŽ. FRENKAS PIRSONAS
Bet aš nedariau tų žygdarbių, kurie yra aprašyti mano knygose.
Bet kam nuo pat pradžių sakyti žmonėms, kad istorija – netikra?
Jei jūs arba aš pamatytume tą pačią avariją,
abu turėtume skirtingas versijas, kas nutiko.
Taigi, kur yra tiesa?
Objektyvią tiesą suvokia trečioji šalis, kuri nedalyvauja,
kitu atveju tiesa yra subjektyvi.
Kas ta trečioji šalis? Dievas?
Yra kažkoks faktinis įrašas, kurio mes niekad nepamatysime.
Aš siekiau kuo įtikinamiau pateikti prasimanymus
iš to pasaulio, kuriame apsilankiau, ar pažvelgiau į save.
Tai buvo mano vaizduotės vaisius.
Įsivaizduojamas pabėgimas iš realybės.
Chaoso atkūrimas.
Ne per tvarką, o suprantamu, individualiu būdu,
kuris priverstų žmones jaustis ne kaip Džeimsu Bondu,
o patikėti, kad tai buvo jie.
Tiksliau, lengviau atsikvėpti, kad tai nebuvo jie.
„Kai buvau jaunas ir nerūpestingas šnipas,
nuoširdžiai tikėjau, kad didžiausios šalies paslaptys
yra saugomos galingiausiame seife,
prie kurio patekti galima tamsių koridorių labirintu...
viršutiniame aukšte Brodvėjaus gatvėje 54...
privačiame biure, kuriame dirbo Slaptosios tarnybos viršininkas.
Buvau girdėjęs, jog yra tokių slaptų dokumentų,
kuriuos yra matęs tik viršininkas ir niekas daugiau.
O dabar atėjo liūdna diena,
nes Brodvėjaus pastatai bus nugriauti.
Ar viršininkas gražiai atleistas?
Ar su kranais ir laužtuvais vyrai tylėdami viską perkels
į kitą ilgo gyvenimo etapą?
Atsainiai paminėta, kad seifas bus atidarytas.“
Tai kas turi tą suknistą raktą?
„Ne dabartinis viršininkas.
Jis aiškiai parodė, kad seifas nebuvo atidarytas.
Ko nežinai, to nesužinosi.“
Netinka!
Pakvieskite vagišių Bilą.
„Tarnyba yra atrakinusi kelias spynas,
rodos, metas atrakinti dar vieną.“
„Spyna pasiduoda.“
„Seifas tuščias. Visiškai.
Nėra nė mažiausios paslapties.“
Palaukit!
Gal šis seifas skirtas užmaskuoti slaptesnę vietelę?
„Seifas švelniai atitraukiamas nuo sienos.
Viršininkas pažvelgia, kas už jo.“
„Ir ištraukia labai storas ir senas kelnes
su užrašu.
Ten parašyta, kad šias kelnes dėvėjo Rudolfas Hesas...“
„...Adolfo Hitlerio padėjėjas, kai šis skrido į Škotiją,
derėtis dėl žemės lopinėlio su Hamiltono hercogu.
Klaidingai supratęs, jog hercogas palaiko fašistines idėjas.“
HITLERIO PADĖJĖJAS SU PARAŠIUTU NUSILEIDO ŠKOTIJOJE
TREČIASIS ŽMOGUS MATĖ „TAIKOS ILIUZIJĄ“
„Po užrašu matyti ranka užrašytas tekstas.“
„Prašome ištirti.
Taip sužinosime Vokietijos tekstilės pramonės lygį.“
Tai buvo istorija apie žmogų iš sumenkusios imperinės galios,
kuris regi netikrą jos atspindį.
Tebesaugo didžią šalį, žaidžia pasaulinius žaidimus.
Tiesą sakant, tai buvo tragiškai nedidelis skaičius žmonių,
įtikėjusių savo pačių nostalgija.
O ką matote jūs, žvelgdamas į veidrodį?
Dabar? Šiandien?
Dabar, būdamas tokio amžiaus, esu žymiai atlaidesnis.
Susitaikęs su tuo, kas buvau. Ir kuo nebuvau.
Tad žvelgdamas į veidrodį, nesu labai nelaimingas,
išskyrus tuos atvejus, kai kamuoja pagirios.
Matau jus kaip rafinuotą neapykantos sau poetą.
Taip, galima taip sakyti.
Manau, tik pastaraisiais metais jaučiuosi laisvas
ir mėgaujuosi savimi.
Ne kaip rašytojas, nes tai – neesminis dalykas, o rašymu.
Be kūrybinio gyvenimo mano identitetas labai mažas.
Esu kaip aktorius be vaidmens.
Dirbdamas labiausiai jaučiuosi laimingas.
Be galo mėgstu rašyti.
Tad esu tas gyvūnas.
Ir išdrįsiu garsiai pasakyti – aš esu menininkas.
DEIVIDAS KORNVELAS MIRĖ 2020 M. GRUODŽIO 12 D.
JAM BUVO 89-ERI.
DŽEINEI KORNVEL ATMINTI
IŠVERTĖ AKVILĖ KATILIENĖ