Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MARÍA. MADRID, ŠPANĚLSKO
JUAN. HARO, ŠPANĚLSKO
CELIA. ARANJUEZ, ŠPANĚLSKO
MEDHA. ALBANY, USA
LUCÍA. URUBAMBA, PERU
DORA. BURGUILLOS, ŠPANĚLSKO
ALEJANDRA. CALI, KOLUMBIE
VÍCTOR. BARCELONA, ŠPANĚLSKO
OTÁZKY PRO PAPEŽE
VATIKÁN
Dobré ráno. Jak se vám daří?
-Dobře? -Dobře
-Dobře, stále žiji. -Dobře.
Dobré ráno, Vaše Svatosti. Jak se máte? Dobře?
Jak se dnes máte?
Bruno, nedáte si šálek kávy?
-Už jsem měl. Děkuji. -Aha.
Tyto sušenky jsou velmi dobré. Měl byste je ochutnat.
Mají tu velmi dobrou kávu.
ŘÍM, ITÁLIE
Na hodinkách mám stále kolumbijský čas. Právě teď je doma šest ráno.
-Dobré ráno. -Ahoj.
-Jak se všem daří? -Hej.
-Ahoj. -Ahoj.
Ahoj.
Jak se vám všem daří? Jak je?
Ahoj.
Promluvme si. Jsme tu.
Jste v Římě poprvé?
-Ano, poprvé. -Ano.
-Já taky. Poprvé. -Takže všichni?
Poprvé jsem letěla letadlem.
-Vážně? -Opravdu? Jak jsi se cítila?
Vůbec jsem nebyla nervózní. Užívala jsem si to, dívala se na mraky…
Moc se mi to líbilo!
Jste nervózní? Jak je? Jak se cítíte?
Je to ta nejzvláštnější věc, kterou jsem v životě podnikla.
Ale jsem připravená, jsem nadšená. A mám na něj milión otázek.
Jo.
Možná, že nám papež dokáže zodpovědět naše otázky
a pomůže nám pochopit, proč církev dělá to, co dělá.
Věříte?
-Ano. -Ano.
-Ne.
Ani já ne.
-Jsem muslim. -Dobře.
Myslím, že je cenné, že nevěříte v Boha,
ale i tak s tím člověkem dokážete mluvit. Myslím, že je to super.
Nepovedlo se mi to. Je jich 60.
Zdá se, že jste zapomněli na fotku s… Děkuji.
Promluvím si s papežem Františkem.
Ale není to, jako kdybyste si povídali jen tak s někým.
Je s tím spojená symbolika a to, co znamená… Je to závazek.
Je šéf všech šéfů. Chci tím říct, že je na vrcholu.
-Jo, jo. -Velký šéf.
Velký šéf, přesně tak!
Rovněž cítím obrovskou zodpovědnost.
Moje otázky mohou pomoci ostatním lidem.
Na mých bedrech leží velká tíha.
Než vstoupí dovnitř, jde také o protokol. Chci říct…
Nejsem si jistá, co cítím… Podle mě by to mohlo být intimnější,
protože tenhle papež je víc…
-Liberální. -Jo. Ale na druhou stranu je to kněz…
Tento papež je ve skutečnosti uvolněnější.
Není tak okázalý. Všechen ten protokol… Nepotrpí si na něj.
Bruno, měli bychom vzít tohle. Při zpáteční cestě to dám vojákům.
Dobře. Jistě.
Ano, ale chtěl bych sem ještě jednu.
-Je dost lakomý. Pomoz mi s tím. -Ano.
Nejsem jediný, kdo je nervózní. To jsme všichni.
-Uděláme si s papežem selfie? -Ano, měli bychom.
-Na konci.. -Jo.
-Je to daleko? -Zhruba 20 minut.
-20 minut? -Ano.
Špinavé. Je to velmi špinavé město.
Ale je jedinečné. Řím je jedinečný.
Jestli chceš, můžu tě rozveselit. Postavím se tamhle a…
Až papež vstoupí, řeknu mu, že jsi rapper
-a něco sis pro něj připravil. -Jo, chlape.
Přijedeme tam za dvě minuty, Svatý otče.
Dobře. Vedl jste si dobře.
-Děkuji. -Pět hvězdiček.
-Brzy tu budou. -Jsou blízko? Jak blízko?
Zmobilizovali celou policii.
Luxusní výtah! Moderní!
Ale ne!
Dobrý den.
Buongiorno.
Všichni jste tak tiší!
Někdo zemřel?
-Dobrý den. -Jak se máte?
Vítejte. Čekali jsme na vás.
Jo!
-Vítejte. Jak se máte? -Dobře.
Velmi dobře.
Není vám 50 let.
Nejste mrtví. Mám si tu promluvit s teenagery.
-Jak se máte? -Dobrý den.
Jak se máte? Můžu vás políbit jednou nebo dvakrát?
Jistě.
Za dva bych si musel účtovat víc.
-Potřesu vám rukou. -Dobrý den.
Takhle se zdravíme v mé zemi. Jsem ze Senegalu.
-Takhle? -Takhle.
-Dobrý den. -Dobrý den.
-Rád vás poznávám.
-Dobrý den. Jak se máte? -Dobrý den.
-Je mi potěšením.
-Dobrý den. Jak se máte? Dobře? -Není to zlé.
Moc ráda vás poznávám. Ráda vás poznávám, pane.
Jak se máte? Ráda vás poznávám, pane.
Dobrý den.
Tyto děti jsou příliš ukázněné.
-Ano, jsme. -Všichni jsme nervózní.
Ano.
Nevěřím vám! Měl jsem se na vás připravit.
-Ze setkání jsme byli hodně nervózní. -Tím jste vyčerpali veškerou energii.
-Ano, přesně! -Tak to bych měl odejít.
Ne! Ne, jen jsme si povídali.
Ano.
Tak.
Dobře.
-Co vaše koleno? Co se s ním stalo? -Je to nepříjemné.
Ale… už tři dny můžu chodit.
Jaká byla vaše cesta?
Dobrá. Viděl jsem, jak je Řím nádherný.
-Ano, je krásný. -Jste tu, abyste si promluvili s papežem.
Ano.
Není to nuda, mluvit s knězem? Není?
-Ne. -Ne.
Vlastně je to spíš zajímavé.
Dobře. Začněme.
-Jak začneme? Kdo začne? -Kdo je nejdrzejší?
Začnu já.
Chtěl jsem se zeptat na něco osobního. Máte pásku?
Jakou pásku?
Výplatní pásku. Za to, že pracujete, obvykle dostáváte mzdu.
-Mzdu za co? -Výplatu.
Ne. Nedostávám mzdu. Když potřebuji peníze na boty nebo tak, půjčím si je.
Nedostávám plat. Ale nedělám si s tím starosti, protože můžu jíst zadarmo.
Takže máte všechno zadarmo?
Ano. Mám kde bydlet. Když mám vyšší výdaje,
snažím se tím nezatěžovat Svatou stolici a žádám okolí o pomoc.
Obecně je však můj životní styl spíše skromný.
Jako kdybych byl dělník.
Když zjistím, že nějaká organizace potřebuje pomoc…
Nedávno jsem například slyšel, že na Papui-Nové Guineji potřebují školu.
Ten člověk mi řekl, že si není jistý, zda si má říct o nějaké peníze.
Řekl jsem: "Samozřejmě, že byste měl. Všichni tu kradou.
Takže vím, kde mám nějaké peníze vzít a poslat je vám."
Co tím chci říct?
Když vidím, že někdo potřebuje pomoc, požádám odpovědnou osobu o peníze.
Chtěla jsem se zeptat, zda máte mobilní telefon.
-Mobil. -Ne.
-A co sociální sítě? -Ne.
Jste na Twitteru.
Stará se o to sekretariát.
Ne, nemám mobilní telefon.
Jeden jsem dostal, když jsem byl před 30 lety vysvěcen na biskupa.
Byl jako bota. Takhle velký.
Myslel jsem, že ho nikdy nepoužiju, ale trvali na tom, že bych si měl zavolat.
Tak jsem zavolal svojí sestře a vrátil ho.
V tomto ohledu jsem trochu staromódní.
Nicméně chápu, že mobilní telefon má každý.
Mohu upřímně říci,
že chci neustále komunikovat se vším.
A toto setkání je způsob, jak vést komunikaci.
-Chybí vám vaše rodina? -Jistě, jak by nechyběla!
Ano.
Některé neděle myslím na to, že spolu obědvají.
Jí těstoviny nebo grilují. Ale co nadělám?
Ano.
Nás pět si bylo hodně blízkých a…
Tři již odešli a zůstali jsme jen dva.
Promiňte. Nebude vadit, když vás oslovím trochu neformálně?
-Jistě, že ne. -Je to v pořádku?
Myslím, že církev usiluje o dobro,
podporuje seberozvoj a tak dále…
Z toho, co vidím kolem sebe,
mám pocit, že lidé jsou zklamaní z církve, ne z Boha.
Jsem ateista nebo agnostik, ale věřící naprosto respektuji.
Moje rodina ve skutečnosti věří. Dříve věřila.
Tam, kde žiji, už lidé do kostela nechodí.
Myslím, že je to anachronické, staromódní,
tak jsem se chtěl zeptat, jaký je váš názor.
Jaký je váš pohled na tuto problematiku?
Ano, to je pravda, hlavně ve velkých městech
existuje určitá opuštěnost nebo odstup.
A to nějak ohrožuje důvěryhodnost u lidí.
Důvěryhodnost získáte, když se zapojíte se svým svědectvím.
Například na Haiti před několika dny zavraždili jeptišku.
Na Haiti žila 20 let.
Starala se o děti, které žily na ulici, a organizovala je.
Všichni si mysleli, že ta jeptiška je důvěryhodná,
protože se tím vystavovala nebezpečí.
Když chybí svědectví, církev rezaví.
Rezaví, protože se stává klubem milých lidí,
kteří plní své náboženské povinnosti, ale nemají odvahu vyjet na předměstí.
A to je podle mě klíčové. Když se na realitu díváte ze středu,
stavíte zdi, aniž byste si toho všimli. Jednu, dvě, tři.
Vzdalují vás od reality a vy ji přestáváte vnímat.
Pokud chcete vidět realitu, jděte na předměstí.
Chcete-li zjistit, co je to sociální nespravedlnost, vydejte se na předměstí.
Když říkám "předměstí",
nemyslím tím jen chudobu. Také kulturní nebo dokonce existenční periferie.
Proč si myslíte, že k tomu dochází?
Proč si myslíte, že někteří lidé v církvi stoupají po žebříčku?
To je lidský fenomén. Všichni jsme…
Všichni máme rádi pohodlí.
Když kněz zapomene, že je pastýřem stáda
a stává se státním úředníkem…
Rád bych to zdůraznil.
-Jen se s vámi dělím, tohle není rada. - Jo, jasně.
Každý z nás může změnit strukturu, pokud je to správné.
Velcí revolucionáři v dějinách měnili struktury.
Jak mohu pomoci? S čímkoli.
-Co by bylo nejlepší, abych dělal? -Asi cihly.
-Khadime, co to děláš? -Zahušťuji to.
Takže všechny tyhle fotky chci dát na vlasec.
Máš nějaké fotky z výletu do Indie?
Mám. Hodně. Ukážu ti je.
Do Indie jsem si přivezla všechny věci z maturity.
Rodiče mě donutili, abych si je oblékla a vyfotila se s prarodiči.
Páni.
Bylo to hodně zvláštní. Ale také to pro ně moc znamenalo,
protože pro ženy je vzdělání opravdu velká věc.
Moji rodiče jsou imigranti, stejně jako ti tvoji.
Jsem z Bostonu, ale moji rodiče jsou z Indie.
Procestovali půlku světa,
abych měla příležitosti, které jsem měla.
Abych mohla jít na univerzitu, měla šanci studovat lékařství,
mít práva jako žena…
To všechno jsem měla jen proto, že se moji rodiče přestěhovali.
Protože jsem dítě imigrantů, poznala jsem i rasismus.
A chtěla bych vědět, zda jste ho zažil i vy.
Nemůžu říct, že by to tak bylo. Rasismus jsem nezažil. Bylo to spíš naopak.
V Argentitě jsou imigranti vítaní, protože byli potřební.
Argentina má v tuto chvíli zhruba 46 miliónů obyvatel.
Z toho je zhruba 600 000 původních obyvatel.
Většinu populace tak tvoří imigranti. Je to úžasné.
Směsice kultur, která nám prospěla. Chtěl jsi něco říct? Ano?
Pocházím ze Senegalu. Jsem ze Senegalu.
Můj bratr připlul do Španělska na lodi migrantů, když mu bylo 14 let.
14letý chlapec strávil osm dnů
cestou po moři na lodi plné migrantů,
aniž by věděl, co ho tu čeká.
Doufal, že se sem dostane a že bude žít dobrý život.
Ale ta pravá cesta začne, jakmile přistanete.
V tu chvíli začínají opravdové problémy.
Když se cítíte jinak, když vás na ulici zastaví policie,
když spíte na ulici,
když se cítíte ztracený, protože říkají, že jste jiný.
Myslím, že je velmi smutné, že vaši budoucnost určuje cestovní pas.
Problém migrace by měl být řešen vážně.
Migranti by měli být vítáni, doprovázeni,
podporováni a integrováni.
Tito muži a ženy jsou vykořisťováni,
aby se vydali na cestu lodí plnou migrantů,
aniž by měli záruku, že to zvládnou. Jsou vykořisťováni, mučeni,
vezmou jim všechny jejich peníze
a pak jim řeknou, aby cestovali v určitou noc.
Když se dostanou na pláž, uvidí člun.
Když do něj nechtějí nastoupit, na místě je zastřelí.
Právě se to odehrává na hranicích Evropy.
A některé úřady jsou někdy spoluviníky a migranti jsou posíláni zpět.
V Evropě jsou země, které nebudu zmiňovat,
abych nezpůsobil diplomatický problém.
Ale jsou v nich malá města a vesnice, které jsou téměř prázdné.
Města jen s 20 staršími obyvateli, kteří tam zůstávají. Neobdělávaná pole…
Tyto země procházejí demografickou zimou.
Migranty nevítají ani země s průměrným věkem 46 let.
A tak stárnou.
Nemyslíte si, že je to egoistické?
"Vítám, když chci, když je potřebuji."
To je vykořisťování. Za tím se skrývá snaha vykořisťovat druhé.
"Využívám tě. Nevítám tě jako bratra. Využívám tě," že?
To je vykořisťovatelský způsob myšlení. Skrývá se za ním stín otroctví.
Migrant je vnímán jako otrok.
Za nezralou migrační politikou stojí kolonialismus.
Nejedná se o politiku integrace. Existuje určitá tolerance.
Dokud však země nedosáhnou integrace,
problém s migrací nebude vyřešen správně.
Také si myslím, že v USA a v podstatě všude jinde
jde otázka migrace a rasismus ruku v ruce.
Neboť většina bílých přistěhovalců v USA
má hodně práv. Žije se jim dobře.
Ale většina přistěhovalců, kteří nemají bílou barvu pleti,
ta stejná práva nemá.
Říkám to s velkou úctou.
Jako by existovali přistěhovalci první a druhé třídy.
Pokud pocházíte z Ukrajiny, z té velké tragédie,
jste vítáni a vítáni s láskou, což je v pořádku.
Pokud však pocházíte z Afriky,
odmítnou vás nebo se snaží najít způsob, jak vás poslat zpět.
Problém migrace nebyl vyřešen a jde o vážný problém.
Zmínil jste otázku kolonizace.
Církev je instituce, která v kolonizaci hrála ústřední roli.
Alespoň v Latinské Americe. Mluvili jsme o rasismu,
a máme církev, která zobrazuje Ježíše a Marii jako bělochy,
kterými zjevně nebyli. Není to rozporuplné?
Podívejte, to, co považuji za rozpor, je nepřiznat si vlastní historii.
Církev prošla etapami, které zmiňujete.
Každý z nás však patří ke společnosti, zemi a kultuře, která má svou minulost.
A přiznat se ke své minulosti je někdy těžké.
Přiznat se ke své minulosti je někdy trapné.
Pro křesťany je soudržnost obzvlášť těžká. Dokonce i ve Vatikánu.
I tam. Ve Vatikánu se čas od času setkávám s duchovním světonázorem.
Prosil jsem Pána, aby to pomalu vyčistil, ale všude je to děravé.
Všude.
Reforma církve by měla probíhat zevnitř
a církev by se měla vždy reformovat, vždy. Jak se mění kultury, mění se i požadavky.
Vezměme si například otroctví. Církev o něm nic neříkala,
protože tehdejší kultury byly takové.
Dnes už nikdo nemluví o otroctví tak jako tehdy.
Církev však není lhostejná a ví o tom. Když říkám "církev", myslím tím křesťany.
Vědí, že je tu stejné otroctví jako tehdy, jen je jiné.
Vezměte si ženu, která stojí ve frontě na práci.
Říkají: "Ano, madam. Tohle je pro vás to pravé.
Je to práce na 11 hodin denně za 600 eur měsíčně."
"Ale s tím nevyjdu."
"To je váš problém. Podívejte se na frontu za vámi."
To je moderní otroctví, tržní otroctví.
Nebo si vezměte ženu, která si musí dávat pozor, aby neotěhotněla,
protože jakmile by to zjistili, vyhodili by ji z práce.
To je jiný druh otroctví. Berou vám právo být matkou.
V dnešní době existují moderní typy otroctví, které bychom my,
křesťané, měli odsoudit.
Jsem z Ekvádoru. Narodila jsem se tam.
Když mi byly tři roky, přestěhovali jsme se do španělské Sevilly.
Takže jsem si musela projít celým tím šikanováním a rasismem.
Promiňte.
-Je to pro mě velmi citlivé téma. -Ano. Nebojte se.
Děkuji.
Takže… snášet to všechno,
to mě přivedlo k depresi.
Také jsem díky tomu získala strašný vztah ke svému tělu,
což skončilo bulimií.
Dokonce jsem pomýšlela na sebevraždu.
Celá moje víra se zhroutila.
Takže právě teď hledám štěstí a ráda bych vymazala svou minulost.
Velmi mi pomohla evangelická církev,
ale také docházím za terapeutem.
Ráda bych se zeptala, zda jste šťastný a zda jste se někdy cítil osamělý.
Myslím, že každý z nás se někdy cítil osamělý. Já určitě ano.
Když se tak cítíte, napadají vás ty nejbláznivější nápady, jak to ukončit.
Samota je jako zima života.
Když je takříkajíc zataženo,
nezměníte kurz. Nikdy. "Něco je špatně. Nejsem v pořádku."
Zastavíte se a počkáte, až skončí zima,
a pak se zamyslíte, zda byste to měli změnit.
Velmi pomáhá dialog.
Mít kolem sebe milující a starostlivé lidi. Někdy to mohou být rodiče.
Někdy to může být váš pastor. Někdy to může být přítel.
V takových chvílích jsou důvěrníci dobří. Ale co se týče mé vlastní zkušenosti,
i ty nejtemnější chvíle, kterými jsem prošel, nakonec přinesly něco dobrého.
A v životě jsem si prošel strašnými věcmi.
Když vám však život dá příležitost
a Bůh vám dá milost, abyste se k nim přiznali a přijali je,
tyto zkušenosti přinášejí dobré ovoce.
Zdá se, že se blíží bouře. Podívejte.
Co se děje?
I takový je někdy život. Všechno se zdá být klidné,
pak přijde bouřka a vy se divíte, co vás zasáhlo.
-Kolik vám je? -Prosím?
-Kolik vám je? -I'm 22.
-Jste mladá. -Je mi 22 let.
-Co studujete? -Profesionální make-up.
-Zavolám vás, abyste mě vylepšila. -Kdykoli.
Myslím, že je tu více lidí, kteří chtějí mluvit.
Chtěli. Hlásili se.
Jsem ze Santiaga del Estero, z dělnické čtvrti.
Považuji se za katoličku. Účastním se aktivit v kapli.
Kromě toho jsem feministka.
Jsem členkou organizace "Katolické ženy pro právo volby."
V roce 2019, když jsem studovala katechismus,
probíhala diskuze o potratech. Něco mi na tom nesedělo:
proč se církev chtěla postavit mezi ženu a její práva? Ne?
Myslím, že Ježíš by s tou ženou šel.
Neodsuzoval by ji jako při mši v kostele.
Znám ženy, které měly potrat.
Místo výuky evangelií
na ně ukazují a nazývají je vražedkyněmi a chovají se k nim hrozně.
Do kostela však chodí, aby tam našly Boží lásku. Chtějí naslouchat Slovu.
Ráda bych vám něco dala.
Mít tuto možnost,
a nosit ho v batohu…
Promiňte.
Byla to velice těžká zkušenost.
A teď jsem pyšná, že ho mám u sebe.
Chtěla jsem vám ho předat s láskou a úctou.
Děkuji.
Zdůraznila jste porozumění
vůči ženě, která jde na potrat.
Kněžím vždycky říkám, že,
když za nimi přijde člověk v takové situaci, s výčitkami svědomí…..
Protože potrat zanechává v ženě tak hlubokou stopu…
Radím jim, aby se neptali a byli milosrdní, jako byl Ježíš.
Ježíš přijímá všechny.
Nezáleží na tom, jak velký hříšník jste, ani na tom, jestli vás všichni opustí,
Pán vás nikdy nenechá na holičkách.
Problém potratů by však měl být řešen vědecky
a s jistým chladem.
V každé knize o embryích vidíme, že měsíc po početí,
se dovyvine DNA a jsou "načrtnuty" všechny orgány.
Nejedná se tedy o pouhý shluk buněk poskládaných dohromady,
ale systematizovaný lidský život.
Takže otázka, kterou je třeba si položit, když mluvíme o morálnosti tohoto…
Má smysl odstranit lidský život, aby se vyřešil problém?
Půjdete k lékaři.
Takže je správné zaplatit nájemnému vrahovi,
aby zabil člověka a odstranil tak problém?
Samozřejmě existují situace, které vše ztěžují
a z psychologického hlediska mohou
těhotenství znemožnit. Chápu to.
Ano, ale je to tak i ve skutečnosti. Potraty existují.
Nemyslím si, že se ženy rozhodují lehce.
"Jasně, podstoupím potrat.
V pohodě. Problém vyřešen." Ne, dělají to vědomě.
Vede dialog s Bohem. Co s těmito ženami děláme? Myslím církev
jako instituci. Co děláme? Odložíme je stranou, ukážeme na ně a řekneme,
-"Ne, jste vražedkyně?" -Ne, ne.
Nebo bychom s nimi měli zůstat a pomoci jim se rozhodnout?
Měli bychom s nimi zůstat, podporovat je?
Bez ohledu na rozhodnutí, které učiní, ať už jde o potrat, nebo ne. Ne?
Chci říct, že prožívám totéž, ale z druhé strany.
O sobotách chodím na potratové kliniky, stávám u dveří
a mluvím s dívkami, které jdou dovnitř.
Ptám se jich, co potřebují nebo proč se tak rozhodly.
Mnohdy to dělají ze strachu,
že je rodiče vyhodí z domova.
"Už nebudu moci studovat. Nemám peníze. Bojím se.
Mám už moc dětí a další neuživím."
Pokud se vám podaří najít řešení problému, kvůli kterému se tam dostaly,
na potrat nejdou. Zažila jsem to mnohokrát.
Ne tolikrát, kolikrát bych si asi přála.
A nikdy jsem neslyšela o žádné ženě,
která by litovala toho, že dala příležitost životu.
Pro křesťany je život dar. Pro ateisty,
pokud nevěříte ve věčný život, jak můžete tomu dítěti vzít jeho jediný život?
Není to tak, že bych každou dívku nabádala, aby šla na potratovou kliniku
jen proto, že nosím tohle! Prosím!
Stejně jako vy se účastním církevních aktivit.
Jde o to, že jsem s tou ženou, ať už si vybere cokoli.
Jste obklopena ženami, které podstoupily potrat.
Copak nevidíte, jaké utrpení potraty způsobují?
Jsem evangelická křesťanka, ale velmi se mi líbilo, co řekla María.
To, že tam chodí a mluví, ale není to žádná povinnost.
Je to podobné, co řekl farář… Omlouvám se, ne farář…
papež František, že bychom měli lidi vítat.
A nezáleží na tom, co strašného jste udělali,
Pán vás vždy přivítá s otevřenou náručí.
Neznamená to, že se necítíte provinile. Jen jste si vybrala potrat.
Můžete si svobodně vybrat, co chcete dělat. Jste svobodní. Je to v pořádku.
Ale jak můžete být svobodní, když někdo přijde a soudí vás za vaše rozhodnutí?
Nikdy jsem nikoho nesoudila.
Řeknu svůj názor. Jsem máma a upřímně řečeno,
to, co říká María, mě šokuje. V jednu chvíli jsem o tom přemýšlela,
ale nejsou to situace… Myslím tím, když se rozhodnete pro potrat,
je to vaše poslední možnost, vaše poslední volba.
A nejde jen o to, abyste dítě nakrmili a dali mu střechu nad hlavou.
Existují lidé, kteří nejsou připraveni vychovávat dalšího člověka.
Jejich prostředí, jejich život…
Vždycky to skončí dětmi, které nikdo nechce.
Během těhotenství jsem hodně trpěla,
protože mě otec mé dcery opustil.
V té době se ke mně otočil zády i můj otec.
Není to tedy jen o tom, že máte v děloze někoho jiného, ale cítíte se hrozně.
Společnost a lidé kolem vás vás opouštějí. Vše, se hroutí.
A navíc máte zodpovědnost.
Věci, které říkáte, se nepřestanou dít, ale mnoho žen zemře, když se o to pokusí.
Pokud jde o vlnu feminismu…
Nemohla by se zaměřit na snahu získat zdroje, aby matky mohly pokračovat?
Jistě.
-Většinou jde o ženy, které chtějí. -Ano.
Místo toho, aby byly potraty bezpečné, legální a zdarma,
bychom se mohli zaměřit na pomoc těm, které se matkami stát chtějí.
Myslím, že potraty jsou také otázkou veřejného zdraví.
Na životech matek si to vybírá velkou daň, takže…
Nepovažuji se za zastánce potratů, nechci potraty, ať se děje cokoli.
Ale jsem pro to, abychom netrestali něco, co se stane.
Děje se to už dlouho a bude se dít i nadále.
A to i přesto, že je to trestné,
ženy, které k tomu mají přístup, budou privilegované.
Ženy z vyšší třídy, dobře situované.
A kdo trpí nejhoršími následky?
Ženy z periferií.
Ženy, které použijí ramínko na šaty nebo pletací jehlici,
kterou použijí k přerušení těhotenství. A pravděpodobně zemřou.
Na druhou stranu,
je zvláštní, že se vede tato debata z hlediska viny žen.
Pokud existuje osoba, která se rozhodne pro přerušení těhotenství,
měla by být doprovázena. Došlo i na srovnání s nájemnými vrahy.
Tyto ženy byly přirovnány k lidem, kteří si najímají nájemné vrahy.
-Myslím, že je to trochu zjednodušené. -Ano.
Je zajímavé, jak jste citliví. A já vám za to děkuji.
Uvědomujete si, že nejde o matematický problém, ale o problém lidský.
Nejsilnější části vašich argumentů jsou založeny na této citlivosti.
Nechci se nad vás povyšovat. Nemám na mysli sentimentalitu.
Vnímání lidského problému. To je to, co mám na mysli.
Žena, která podstoupí potrat, nemůže zůstat sama, měli bychom s ní zůstat.
Bylo to její rozhodnutí. Šla na potrat.
Neměli bychom ji najednou poslat do pekla nebo ji izolovat, ne.
Měli bychom zůstat po jejím boku. A měli bychom nazývat věci pravými jmény.
Zůstat po jejím boku je jedna věc, ale ospravedlnit tento čin je něco jiného.
Rád bych se na něco zeptal
z pohledu církve jako instituce.
Nechci samozřejmě zobecňovat, ale je v ní velké pokrytectví,
které se týká otázek, jako je tato.
Obvykle se říká, že život je třeba chránit, že existuje právo na život,
je to hřích… Ale když přijde na jiné aspekty…
Co například pederastie v církvi?
Mnozí lidé z církve oběti odmítají
nebo se postaví na stranu pachatele.
Život se dostává na druhou kolej. Jsem Juan Cuatrecasas.
Navštěvoval jsem školu Opus Dei v Bilbau.
Ve školním roce 2008/2009,
mezi 11. a 12. rokem mého života,
mě sexuálně zneužíval jeden z vyučujících.
A…
Promiňte.
V pořádku. Nebojte se.
Vyjádřete se, jak chcete. Plačte, pokud chcete.
Nebojte se, synu.
Každopádně… Spravedlnost tohoto muže odsoudila.
No… Nejprve ho zemský soud odsoudil na jedenáct let.
Ale z určitých důvodů, které nebudu rozebírat,
ale myslím, že jsou sporné… rozsudek byl zkrácen na dva roky.
Proto tento muž nešel do vězení.
A ne…
Přesto mohl i nadále učit na stejném místě.
Takže… Mohu vám něco dát, dopis?
Tento dopis…
Je to odpověď mému otci.
Protože můj otec v určitý okamžik…
V roce 2014 se otec rozhodl, že napíše přímo vám,
aby vás požádal o podporu.
Možná si ten dopis nepamatujete. Můžu vám ho ukázat.
Ano.
Toto je vaše odpověď.
Dostal jste odpověď z Kongregace pro nauku víry?
Ano.
Poslal jsem to tam, aby o tom rozhodli.
Potom…
Děkuji.
…co jsme ten dopis dostal, následující rok,
dostala škola, ve které k tomu došlo,
škola Opus Dei,
dopis z Kongregace pro nauku víry,
ve kterém stálo, že vyšetřování bude archivováno a že je třeba
obnovit dobré jméno toho učitele.
Myslím, že moje otázka je zřejmá.
Proč se tak rozhodli?
A nyní, když je vynesen konečný rozsudek
a jsou známa fakta,
změní církev jako instituce svůj postoj
nebo napraví sdělení zaslané
kongregací?
Tyto případy zneužívání nezletilých nejsou precedentní.
Alespoň v církvi. Pokud by tomu tak bylo,
automaticky bych to změnil.
Nechci, aby to bylo předepisováno. Nikdy.
Problém zneužívání nezletilých je závažný.
Nejen v církvi, ale všude.
V případě církve je to ještě skandálnější, protože to ničí
lidi na tom stejném místě, kde byste je měli chránit.
Jsou muži a ženy, kteří ničí. Násilník ničí dítě.
A pokud je to člověk z církve, to pokrytectví a dvojí život jsou strašné.
Děkuji vám, že jste ho nahlásil, protože něco takového
vyžaduje odvahu. Není to snadné.
Sociální podmíněnost je velmi silná.
A někdy je ten, kdo to oznámí, obviněn z pomluvy.
To se občas stává.
Mrzí mě, že rozsudek byl mírný.
Na jednu stranu to vypadá konzistentně, ale pak tomu tak není.
Ale teď, když je tu konečný rozsudek,
bych chtěl, aby byl případ přezkoumán.
Můžete se na to spolehnout.
Musíte si uvědomit, že pod vámi je mnoho kněží a biskupů,
kteří jsou špatní lidé.
A o tom není možné diskutovat. Jsou to špatní lidé.
Je možné, že existují lidé, kteří nejsou dobří.
Proto je mojí zásadou dělat pořádek.
Pokud někdo dělá něco špatně, mělo by se to nahlásit, abychom mohli udělat pořádek.
Je zde nulová tolerance. Taková je politika církve.
Například pokud jde o zneužívání v rodině, obvykle se to tají.
Je to mezi 42 a 50 procenty.
Skrývání je stále zvykem.
Církev se o to vždy snažila.
dokud si neuvědomila, že takto by to nemělo být.
Nedokážu vyjádřit soucit, který cítím s člověkem, který byl zneužit,
velmi mě to trápí.
Mluvili jste někdy s knězem, biskupem nebo někým jiným,
kdo byl odsouzen nebo o kom víte, že někoho zneužil?
Ano.
Jaký je váš názor nebo co si z toho odnášíte?
Našel jsem od všeho trochu. Od člověka, který všechno popírá,
dokonce i důkazy… Jsou naprosto nepřístupní.
Viděl jsem také ty, kteří se kají, ty, kteří
si nesou vinu za to, co udělali.
S některými jsem mluvil, ano. Někdy si musí odsedět trest.
Nemyslím si, že je to řešení, když teď říkáte,
že ten případ znovu otevřete.
Není to spravedlivé. Tohle není spravedlnost.
Chci říct, že sem musel přijet, abyste řekl že problém bude vyřešen.
Co se stane s těmi, kteří sem nemohli přijít?
Nezačíná to dnes. Tato práce začala před lety.
Jasně jsme to řekli, potrestali jsme semináře,
potrestali jsme zneužívající kněze, nebo dokonce zneužívající laiky.
Tvrdě pracujeme. Probíhá to. Nezačíná to dnes
jen proto, že tu jste.
Kultura zneužívání však zůstává.
Kultura zneužívání je však bohužel všudypřítomná. Církev se snaží
zabránit svým kněžím a jeptiškám ve zneužívání. Věřím, že jsme
příkladem boje proti zneužívání, je to naše práce v každé diecézi.
Kněží jsou ve vězení všude.
Nemyslím si, že se dělá dost, vzhledem k tomu, že lidé,
kteří to přežili, musí roky čekat na odpověď, a to sami!
Pokud jsem kněz, který někoho zneužil, mám za sebou celou instituci.
Ale pokud jsem člověk, který byl zneužit, musím stát před spravedlností úplně sám.
Jak tedy můžete říci, že se dělá dost, nebo že to dokonce stojí za to?
Tím znovu posilujete něco, co je prokazatelně k ničemu.
Když zvýšíte povědomí,
že církevní hierarchie je tohoto názoru,
člověk, který byl zneužit, už není úplně sám.
Protože zvyšujete povědomí o tom, že jsme s vámi, voláme vás.
Když jsou skupiny v církvi zkažené,
jako ty, které mučily tohoto chlapce, je těžší cítit
podporu ze strany církve, protože byli zneužiti a mučeni.
Ale měli bychom si říct, že církve je na dobré cestě.
Neříkám, že všechno, co děláme, tento problém vyřeší,
protože je to lidský problém, problém lidské degenerace.
Je to závažný sociální problém. Církev by měla udělat krok vpřed a říci:
"Toto se stalo a proto jsme rozhodli takto a takto.
Toto je naše cesta."
Nemusí to být nejlepší cesta a mohou existovat i jiné,
ale začínáme zvyšovat povědomí společnosti. To je klíčové.
-Teď? -Ne.
-Jsi si jistá? -Ne.
-Teď? -Ano.
Ani náhodou.
-Učeš se. -Dobře.
To mám za to, že se sprchuju v noci.
Víte, co je to nebinární osoba?
Ano.
Opravdu? Jsem ráda.
Pokud to někdo neví… Nebinární osoba je
někdo, kdo není ani muž, ani žena nebo alespoň ne úplně.
A to ne po celou dobu. Jsem Celia, jsem nebinární.
A jsem také křesťanka.
Někdy je pro mě velmi náročné žít obě věci najednou.
Chtěla jsem se vás zeptat, zda v církvi vidíte nějaký prostor
pro translidi, nebinární lidi nebo LGBT lidi obecně.
Každý člověk je Božím dítětem, každý.
Bůh nikoho neodmítá, Bůh je otec.
A já nemám právo nikoho z církve vykazovat.
Mou povinností je vždy vítat.
Církev nemůže před nikým zavřít dveře. Před nikým.
Jaký je váš názor na duchovní nebo kněze, kteří podporují nenávist?
A jako podporu své nenávisti používají Bibli?
Čtou evangelia a říkají: "Nevylučuji vás já, ale Bible."
Už mě unavuje říkat, že to nebylo Ježíšovo poselství.
Tito lidé jsou infiltrátoři.
Jsou to infiltrátoři, kteří využívají církev pro své osobní vášně,
pro svou osobní omezenost.
Je to jedna z korupcí v církvi.
Tyto úzkoprsé ideologie…
V hloubi duše tito lidé prožívají těžké rozpory.
Soudí druhé, protože nedokážou odčinit své vlastní chyby.
Lidé, kteří soudí, jsou obecně nedůslední.
Skrývají něco. Tím, že soudí druhé, se cítí osvobozeni,
zatímco by se měli zamýšlet nad svou vlastní vinou.
Ale v den, kdy církev ztratí univerzálnost …slepí, hluší, dobří, zlí…
Všichni přestanou být církví. Každý má své místo.
Mám podobnou otázku.
V rámci své církve se považuji za feministku.
Myslíte si, že bych byla lepší křesťanka, kdybych nebyla feministka?
Termín feministka má kořeny v přídavném jménu, mě zajímají hlavně podstatná jména.
Propadli jsme kultuře přídavných jmen. Všechno relativizujeme
skrze přídavná jména a jejich hromadění. Přídavná jména se nekřtí,
podstatná jména ano, lidé jsou. A já věřím v lidi.
Dokážete si na svém místě představit ženu?
I když se my ženy účastníme církevních aktivit a podporujeme je,
co brání ženám být na vašem místě?
Tedy za předpokladu, že si to dokážete představit.
Právě v tom spočívá teologický problém.
V církvi existují dva proudy. Dva principy.
Služba je určena mužům.
Mnohem důležitější jsou ženy na straně matek.
Podpora žen je v souladu s jejich vlastním ženským povoláním,
ne s duchovním machismem.
V opačném případě by ženy byly oslabeny.
Ženy mají v církvi svou funkci, protože sama církev je žena.
V jazycích s gramatickým rodem je obvykle ženského rodu.
Církev je manželka, Kristova manželka. Není jeho manželem.
Kristus je manžel. To je naše víra.
Ženy by měly být povýšeny. Ve Vatikánu je viceguvernérkou žena.
-Je. -Ekonomické záležitosti řeší ženy.
Takže ani žena nemůže být knězem?
Ne, protože to je linie služby.
Za vaší touhou po prosazení se skrývá… Nezlobte se.
Nebudu.
Dáváte najevo, že se držíte machismu,
protože vás trápí, že žena nemůže být knězem. Chápete to?
Ano, protože obsazujeme všechny ostatní pozice.
Vyučujeme katechismus…
Trápí vás něco, co se z dogmatického hlediska nemohlo stát.
A ženy by přišly o své největší bohatství. Církev…
Ne, nechci ženy zbavovat jejich rolí a vytrhávat je z nich,
ale umožnit jim zaujmout jakoukoli roli jako mužům.
Nebyla by v tom žádná originalita. To je vážná dogmatická záležitost,
která ženy nesnižuje. aopak, vyzdvihuje je tam,
kde by měly být. Být knězem není lepší než jím nebýt.
Respektuji, že existují i jiné názory. Je to hezké, ale není to tak správné.
-Není to víra církve. -…církve.
A přitom ženy nijak nezmenšuje.
Být ženou v církvi je velmi důležité.
Víte, co je Tinder? Tinder.
Nevím, drahá.
Jsem v rozpacích. Připadám si staromódně.
Je to aplikace pro mobilní telefony, která umožňuje poznávat nové lidi
a možná i navázat vztah.
Většinou jde o sex, ale v některých případech se hodí k seznámení.
Tak jsem se vlastně seznámila se svou partnerkou. Nahrála jsem pár fotek
a napsala, jaká jsem a co se mi líbí. Pak jsme se spojily,
a tak jsme se seznámily.
Ne, očividně ne…
Můj telefon… Je s vytáčením. Běžný telefon.
Nikdy jste nechtěl mít vztah?
-Nikdy co? -Vztah.
Než jsem vstoupil do semináře, měl jsem vztah.
Opravdu?
Ale pak jsem si zvolil celibát.
Co si myslíte o tom, co řekla o Tinderu?
Nevím. Je dobré, že se lidé potkávají. Je to normální.
Co si myslíte o tomto aspektu života mladých lidí?
Je to legrační. Mladí lidé mají chuť se setkávat a to je dobře.
Jednou z věcí, které na mladých lidech obdivuji, je absence
hranic, a to myslím v dobrém slova smyslu.
Máte hranice v rámci rodiny, země, možná i náboženské hranice.
Ale jako lidé jdete dál. Jednou z velkých předností
mladých lidí je to, čemu říkám "komplex Kryštofa Kolumba".
Chcete objevovat, chcete jít dál, chcete riskovat.
A to je pro vás dobré, protože vás to také učí,
že ideologické myšlenkové rámce jsou relativní,
ať už pocházejí ze společnosti, politické strany, nebo církve.
-Teď je řada na mně. -Jistě.
Dobře. Jmenuji se Alejandra. Vytvářím obsah pro dospělé, pornografii.
Dělám to na streamovacích stránkách, je to živě. Mám svůj počítač a všechny věci
a jsem on-line. Mám další webovou stránku, která je jako sociální síť,
kam nahrávám videa, prodávám je a vše funguje prostřednictvím sociálních médií.
Věděl jste o tom všem?
Myslím, že to je dobrý aspekt rozvoje komunikace.
Komunikační systémy by měly zachránit samotnou komunikaci,
měly by zabránit jejímu zmizení.
Když komunikujete prostřednictvím médií, mělo by to být mezi čtyřma očima.
Jde o vztah. Většinou se používá k práci,
ale také pro komunikaci. Je však třeba rozlišovat
mezi bohatstvím sociálních médií a morálností toho, co děláte,
podle toho, co je pro vás morálka.
Například pokud prostřednictvím těchto kanálů prodáváte drogy,
ničíte mladé lidi, škodíte jim a podporujete kriminalitu.
Pokud tyto kanály používáte k navazování kriminálních kontaktů a vytváření situací,
je to nemorální. Morálnost sociálních médií závisí na tom, k čemu je používáte.
Obvykle mám určitý počet členů.
Žádají velmi konkrétní věci, ne vždy sexuální povahy.
Někdy je to velmi sexuální.
Třeba spodní prádlo nebo velmi specifické věci, jako jsou videa na míru,
ale určuji hranice toho, co dělám a co ne.
Když se mi nelíbí, co po mně chtějí, tak to prostě neudělám.
Líbí se mi, že se můžete rozhodnout, jaké jsou vaše limity.
Pornografie je velmi škodlivá, v konečném důsledku považuje lidi za objekty.
Člověk vám přikazuje: "Udělejte tohle, udělejte tamto."
Jako kdybyste byla objekt.
Nejsem si jistá, zda si uvědomujete, jak vám to škodí.
Kromě toho to škodí i osobě, která ji konzumuje.
Mluvím v sexuální rovině. Ubližuje jim to.
To je vědecký poznatek. Při pohlavním styku
vylučujete určité hormony,
díky kterým si s tím druhým vytváříte pouto. Takže, když máte sex
s člověkem, kterého neznáte, skrz obrazovku,
vytváříte pouto s obrazovkou nebo se sebou samou, když masturbujete.
Izolujete se od okolního světa a soustředíte se na obrazovku.
Jsem křesťanka, takže si myslím, že mé tělo je chrámem Ducha svatého.
Ubližujete svému tělu.
Myslím, že pornografie člověka ničí,
vážně si to myslím.
Je to závislost, která se léčí stejně jako závislost na drogách
nebo alkoholu bez konzumace jakékoli fyzické látky.
Je zřejmé, že pornografie oslabuje.
Nepomáhá vám růst.
Ti, kdo používají pornografii, jsou lidsky znehodnoceni.
Jako příklad jste uvedla drogy. Drogy vás také snižují.
A lidé závislí na pornografii zůstávají ve stavu,
který jim neumožňuje růst.
Chci se na něco zeptat. Dochází ve vaší práci k násilí?
Webové stránky mají v tomto ohledu velmi přísné zásady.
Existují například lidé, kteří rádi vidí krev.
Ale to není povoleno. Pokud to uděláte, dostanete ban.
Jste nahlášeni a a nebudete si moci otevřít další stránky.
Cítíte se bezpečně a pohodlně?
Naprosto. Když zapnu kameru, namaluji se,
nasadím si umělé řasy, cítím se jako diva.
I když musím říct, že mě ta postava pohltila. Předtím jsem byla tak plachá.
Představa, že bych tu byla a mluvila s vámi všemi, nepřipadala v úvahu.
Byla bych vyděšená.
Takže to, že se můžete stát postavou, veřejnou osobou…
Všechny mé sociální sítě jsou veřejné…
Díky tomu jsem získala kontrolu nad svým vlastním tělem a osobností.
-A svou vírou jsem si jistější. -Ano.
Považujete za něco špatného i masturbaci?
Myslím, že vás to nutí obrátit se do sebe a izoluje vás to od ostatních.
A skutečného života.
Ano. Protože k tomu, abyste cítili potěšení, nepotřebujete jinou osobu.
Myslím, že masturbace a pornografie lidem strašně škodí.
Pomalu vás zavedou na místo, ze kterého je velmi těžké se dostat.
Neznáte nikoho, kdo by říkal, že masturbace je něco super,
něco prospěšného? Říkáte, že lidé trpí kvůli pornografii
a masturbaci… Viděla jste nějaké dobré příklady?
Dobrý příklad?
-Užíváte si potěšení a sexualitu. -Sexualita.
Myslím, že většina lidí během dospívání masturbovala.
Dobře… V tuto chvíli bych rád zmínil kritérium,
které nám zabrání ztratit se v některých labyrintech.
Sex je jednou z krásných věcí, které dal lidem Bůh.
Vyjádřit se sexuálně je silná věc.
Cokoli, co snižuje skutečný sexuální projev,
snižuje i vás, činí vás částečným a snižuje toto bohatství.
Sex má svou vlastní dynamiku. Existuje z určitého důvodu. Je výrazem lásky.
Pravděpodobně to je jádro sexuální aktivity.
Takže cokoli, co vás od toho odvádí
nebo vede jiným směrem, snižuje sexuální aktivitu.
Někdy se stává, že lidé při zpovědi řeknou: "Udělal jsem něco nepěkného."
Sexuální věci. Místo toho, aby řekli: "Se sexualitou jsem zacházel špatně.
Místo lásky k druhému jsem hledal sám sebe."
Katechismus týkající se sexu je stále ve velmi raném stádiu.
Myslím, že my křesťané jsme ohledně sexu neměli vždy zralý katechismus.
Je to jedna z krásných věcí, které Bůh udělal.
Mluvím s vámi o tom velmi jasně,
protože se necítím provinile nebo špatně kvůli svému tělu.
Mám partnera. Sex s nimi není totéž co masturbace.
Uznávám tím své tělo a to, co se mi líbí.
Pokud nevím, co se mi líbí, jaké doteky se mi líbí nebo jak se na mě někdo dívá,
jak to vysvětlím někomu jinému? Nebo mám prostě předpokládat, že to ví?
Takže pro mě tato práce znamenala odstranění některých bariér
a skutečné poznání, kým Alejandra byla,
a přestala jsem cítit vinu nebo strach. A to, co dělám, miluji.
Říkal jste, že jsme se proměnili v objekty. Vždy jsme byly objekty.
Až na to, že dnes si tím vydělávám. Je to ta nejlepší práce, jakou jsem kdy měla.
Doma jsem úžasně svobodná. Jsem tam jako máma.
Od rána až do chvíle, kdy jde spát,
moje dcera ví, že tam jsem. Doma jsem velmi užitečná.
Nejsem nepřítomná matka, kterou jsem byla,
když jsem pracovala od 8 do 22 hodin a v prosinci to bylo šílené.
Jednou se stalo, že jsem ji celý měsíc neviděla vzhůru.
Takže tato práce pro mě znamená dveře ke svobodě.
A je to jedna z nejlepších prací, které jsem kdy měla,
protože komunikuji s mnoha lidmi a mohu být sama sebou.
Pojďme spát. Pojďme spát, pojďme spát.
Je čas spát, zlatíčko. Jsem na tebe tak hrdá. Dokázala jsi to!
Ano. Skončila jsi.
Rok konečně skončil. Jak se cítíš? Už žádné vstávání brzy ráno!
Ano, už žáné vstávární brzy ráno!
-Jsi připravená na novou školu? -Ano.
-Líbilo se ti, co jsem ti ukázala? -Ano?
Miluji tě.
Hezky se vyspi, broučku. Miluji tě.
Zhasnu světla.
Byla jsi na slavnosti? Jaké to bylo?
Mojí tety? Dobré. Byla to zábava.
Kde to bylo?
Na sídlišti… Nebylo to jako v Madridu.
Bylo to na venkově.
Byl tam José?
-Byl. -Ano?
Byl na oslavě narozenin? S rodinou?
Byl tam už předtím. Už tam byl!
Bože, přijď mi na pomoc. Pane, přispěchej mi na pomoc.
Sláva Otci i Synu i Duchu svatému.
Jako bylo na počátku, je i nyní a bude navždy. Amen.
Zpívejme s radostí spolu s hlasem Svatého pastýře. Děkujme Bohu,
který je světlem i průvodcem.
Pane, chtěla bych se pomodlit za své rodiče, kéž jim požehnáš.
Za naše katechumeny, naše katechety,
za celou tvou církev, Pane. Za všechny lidi, kteří trpí
a neznají tě. Za všechny lidi, kteří teď prožívají těžké chvíle, Pane.
Jmenuji se María. Jsem nejstarší ze šesti sourozenců.
Jsem z křesťanské rodiny,
jejímž středobodem byl vždy Kristus.
Od dětství jsem žila vírou svých rodičů. Neměli jsme na výběr.
Patříme k Neokatechumenátní cestě.
V sobotu se koná eucharistie.
"Jestli nechceš jít, pokud žiješ pod mou střechou, musíš odejít."
Ale už jsem dost stará na to, abych si vybrala jinou cestu.
Ve svém životě jsem se přesvědčila, že Bůh existuje.
Nevím, jestli je to dobře, nebo ne,
ale na všechno nahlížím z pohledu víry.
Viděla jsem, že církev mě miluje a přijímá, i když já sama sebe nemám ráda.
Myslím, že všechna témata, která jsme zde probírali, jsou velmi důležitá,
protože se týkají nás všech.
Ale všímám si
ztráty víry,
protože pro mě…
Nejde o to, že by to všechno bylo irelevantní, to ne,
ale myslím, že mi stačí pocit, že mě Pán miluje.
Nepotřebuji…
Chápu utrpení ženy, která chce jít na potrat.
Chápu utrpení přistěhovalců.
Chápu utrpení člověka, který se cítí být ostatními opomíjen.
Ale vidím, že když máš Boží lásku, všechno jde stranou.
Utrpení vás přivádí blíže ke Kristu, což vás činí šťastnými.
Žiji obklopena lidmi, kteří mají k církvi velmi blízko,
ale nevidím opravdovou víru.
Ano, chodí na mši,
věří v Boha, ale mám pocit, že jen málo z nich má hlubokou víru
a ve svých životech jí skutečně nežijí.
Nevím…
Vaše svědectví víry se dotýká mého srdce, protože musíte být statečná,
abyste zde řekla to, co říkáte.
A to je dobře, to je hezké. Děkuji vám za vaše svědectví.
Líbí se mi, co říkáte, protože sdílíte své zkušenosti, svou pravdu.
A víra je milost, velká milost.
Ale zatímco jste mluvila,
Pocítil jsem touhu říct vám něco, co Ježíš řekl Petrovi.
Co Ježíš řekl Petrovi? "Petře, Petře… Satan si osobuje právo
tříbit tě jako pšenici." Toto není konec vaší cesty.
Vaše cesta víry pokračuje.
A víra se prokáže, když je autentická.
Nechci vás vyděsit…
Vůbec ne.
Avšak buďte statečná a připravte se na zkoušku. Pokračujte
v tom, co děláte, ale až přijde test, nemějte obavy.
Protože Pán se skrývá i v temných časech.
Lidé, kteří stojí mimo víru,
Vidím lidi, kterým se hroutí svět. To mě děsí.
Přesně tak. Je to smutné.
A bolí mě, že se jim nedaří…
Ano, naděje neplní svůj účel. A naděje vás nezklame.
Pokud vsadíte na naději… Naděje je jako kotva.
Pokud ji hodíte směrem ke břehu, potáhnete za lano, dokud na něm nebudete.
Ale kotva tam vždy zůstává.
Naděje vás nikdy nezklame. Někdy musíme bojovat, abychom si ji udrželi.
Kolik je vám let?
Dvacet.
Dvacet. Budete mít hezký život. Dál bojujte
a dovolte Pánu, aby vás tříbil. Jeho láska nás tříbí.
-Děkuji. -Děkuji.
Jmenuji se Lucía. Je mi 25 let a jsem z Peru.
Před několika lety jsem byla jeptiškou, byla jsem katolička, skutečně věřící.
Myslím, že moje víra vždy pramenila z lásky, z upřímnosti,
z velmi upřímného hledání…
nejen Boha, ale i úsilí o oslovení lidí.
Měla jsem velmi blízký vztah k bolesti. Vlastně ho mám stále.
Už nejsem katolička, ani věřící.
Nevím, co existuje a co ne. A jsem klidnější.
Jsem klidnější, šťastnější.
Ptali se nás, jestli jsme už někdy byli v Římě,
a já tu byla. Před několika lety.
A na ten den si vzpomínám velmi živě. Byla jsem v Sixtinské kapli
při návštěvě Vatikánu během duchovní cesty.
Navštívila jsem také Lurdy a Fatimu.
Ale ten den jsem byla tam a prožívala jsem krizi víry.
V církvi nedochází jen k sexuálnímu zneužívání, ale i k psychickému.
Myslím, že náboženská výchova je založena na psychologickém zneužívání.
Učila jsem se na místě, kde jsem nesměla vidět svou rodinu,
nesměla jsem komunikovat s lidmi.
Textové zprávy, e-maily a telefonní hovory byly monitorovány.
Neměla jsem přístup k informacím. Nemohla jsem opustit dům.
Za svou víru jsem se snažila bojovat všemi možnými způsoby.
A nakonec jsem přijela do Říma, do Vatikánu, a kruh se uzavřel.
Uvědomila jsem si, že mi to nedává smysl. Hledám lásku,
hledám lidi. Chci jim nějak ulehčit jejich utrpení.
A myslím, že z tohoto bohatého a mocného místa to nedává smysl.
Je velmi snadné mluvit o utrpení,
mluvit o chudobě nebo jiných neduzích.
Setkala jsem se s láskou v různých podobách.
Ale jakmile jsem opustila církev, jakmile jsem přestala věřit,
ta láska byla autentičtější.
Vždycky mě to zajímalo, z upřímné zvědavosti,
co znamená láska pro církev?
Co se z náboženského hlediska označuje jako láska,
když je Bůh založen na násilí?
Dobře. Podívejte…
Pravá církev je na periferiích.
Ve středu jsou dobří lidé, svatí lidé,
ale je zde také mnoho korupce. A to je třeba uznat.
Církevní instituce utrpěla mnoho škod,
ublížila mužům i ženám.
To, co říkáte o zneužití moci, je pravda.
Slyšel jsem o tom mnoho příběhů. Rovněž jsem vyslal kontroly.
Konventy, kde došlo ke zneužití moci.
Jeptišky, které nemohly zavolat svým rodinám.
Přesně jak říkáte. Úplná izolace. Naprosté zneužití moci.
Někdy, když se člověk ocitne v situaci, kterou jste popsala,
a já vám věřím, že se to bohužel v církvi děje,
když jste v takové situaci, útěk je tou nejstatečnější věcí.
To znamená, že se vzdálí a "do svých stanů, Izraeli".
Je to špatné místo, místo korupce. Tento klášter mě odlidšťuje.
Vracím se ke svému výchozímu bodu, abych hledal lidskost ve svých kořenech.
To mě nepohoršuje. Ale věci se mají nazývat pravými jmény.
Vůbec vás nechci přesvědčovat. Respektuji vás.
Ale vidím ve vás bolest tolika lidí,
kteří tímto církevním zneužíváním trpěli.
Nevnímám to jako něco bolestivého.
Je to asi to nejlepší, co mě potkalo.
Samozřejmě. Zachránila jste si život v situaci,
kdy jste byla z psychologického a morálního hlediska vězněm.
Zachránila jste si život, ale váš život ještě neskončil.
Pokračuje a i když si to neuvědomujete, někdo při vás stojí.
Někdo při vás stojí.
Dovolte jim být s vámi, i když jim nevěnujete pozornost.
Přesto bych vám dal jednu radu.
Dávejte si pozor, abyste se nenechala ovlivnit ideologiemi.
Buďte sama sebou.
Nenechte se zotročit ideologií.
Měla byste si vybírat své myšlenky a hledat ve svém životě soulad.
Soulad mezi tím, co si myslíte, co cítíte, a tím, co děláte…
jazyk mysli, jazyk srdce
a jazyk rukou.
Jste v dobrých rukou. Pokračujte. Mysím to hezky. Opravdu.
-Jistě. Tak to beru. -Jen v tom pokračujte.
Děkuji vám všem. Každý z vás měl odvahu říct pravdu
a to se mi líbilo, protože každý z vás to řekl se svou vlastní osobností.
A z vlastních zkušeností, dokonce i z vlastních rozporů,
protože každý máme své vlastní.
Stejně tak máme všichni svá traumata a nedostatky.
Když jsem studoval v Buenos Aires, jeden starý kněz říkával,
"Bratře, ke svým vadám a traumatům bys měl přistupovat jako pes.
Nebojuj s nimi, dokud nenastane ten správný čas. Život se o to postará."
Hodně jsem se od vás naučil. Bylo to pro mě velmi přínosné
a já vám za to děkuji. Každému z vás, bez výjimky,
každému z vás.
Dokonce bych se odvážil tvrdit, že toto je cesta církve.
Všichni jsme sourozenci, všichni jsme propojeni.
Každý má svůj pohled na věc, svůj postoj.
Možná jsme si více či méně vzdálení, ale přesto jsme sourozenci. Bratrství.
Jdeme dál. A o tomhle bratrství se nedá vyjednávat, nikdy.
Můžeme diskutovat o myšlenkách, ale ne o bratrství. Děkuji. Děkuji každému z vás.
Děkuji.
A pokračujte. Život je krásný. Opravdu je.
Měli bychom dbát na to, aby přinášel ovoce.
-Ano. Jistě. -Děkuji.
OTÁZKY PRO PAPEŽE
Připraveni!
Je to dobré.
Empanady!
Přeložila Eva Krištofová