Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
FERENC PÁPA VÁLASZOL
VATIKÁNVÁROS
Jó reggelt! Hogy van?
- Jól? - Jól.
- Jól, még élek. - Jól van.
Jó reggelt, Őszentsége! Hogy van? Jól?
Hogy van ma?
Bruno, nem iszol egy csésze kávét?
- Már ittam. Köszönöm. - Aha.
Ezek a kekszek nagyon finomak. Meg kéne kóstolnod.
A kávé is nagyon jó itt.
RÓMA, OLASZORSZÁG
Az órám még a kolumbiai időt mutatja. Reggel 6 óra van most otthon.
- Jó reggelt! - Sziasztok!
- Hogy vagytok? - Helló!
Sziasztok!
- Hogy vagytok? - És te hogy vagy?
Sziasztok!
Beszélgessünk!
Most vagytok először Rómában?
- Igen, először. - Igen.
- Én is, most először. - Akkor mindenki?
Most repültem életemben először.
- Komolyan? - Tényleg? Milyen volt?
Nem izgultam egyáltalán. Nagyon tetszett az egész, látni a felhőket…
Annyira tetszett!
Izgultok? Hogy vagytok? Hogy érzitek magatokat?
Ez a legfurább dolog, amit életemben tettem.
De készen állok, izgulok. És vagy egy millió kérdésem van.
Igen.
Talán a pápa válaszolni tud a kérdéseinkre,
és segít megérteni, hogy miért teszi az Egyház azt, amit tesz.
Ti hisztek?
- Én igen. - Én igen.
- Én nem.
Én sem.
- Én muzulmán vagyok. - Oké.
Szerintem ez értékes, hogy nem hisztek Istenben,
de így is tudtok beszélni vele. Szerintem ez szuper.
Rosszul számoltam, hatvanan vannak.
Úgy tűnik, elfelejtette a fotót… Köszönöm.
Beszélgetni fogok Ferenc pápával.
De ez nem egy hétköznapi beszélgetés lesz, mint bárki mással.
Egy egész szimbolika veszi körül, és amit az jelent, az, kőkemény.
Ő a főnökök főnöke. Ő a csúcsok csúcsa.
- Igen. - A nagyfőnök.
A nagyfőnök, úgy van!
Úgy érzem, nagy a felelősség rajtam.
Mert a kérdéseim segíthetnek másokon.
Nagy teher van a vállamon.
Annyi protokoll lehet, mielőtt belép, úgy értem…
Nem is tudom eldönteni, úgy gondolom, nagyon közvetlen is lehet,
mert ez a pápa sokkal
- liberálisabb. - Igen. De másfelől, a reverendák…
Valójában, ez a pápa sokkal lazább.
Nincs annyi pompa körülötte. Ez a sok protokoll őt nem érdekli.
Bruno, ezt is vinnünk kéne. Ez a katonáknak van, majd visszafelé.
Rendben, hogyne.
Igen, de szeretnék még egyet ide.
- Eléggé fukar lett. Segíts nekem. - Igenis.
Nem csak én izgulok. Mindannyian izgulunk.
- Lesz selfi-zésre lehetőség a pápával? - Igen, kellene, hogy legyen.
- A végén. - Igen.
- Messze van? - Körülbelül 20 percre.
- Húsz percre? - Igen.
Piszkos. Ez egy nagyon piszkos város.
De egyedülálló. Róma egyedülálló.
Felvidíthatlak, ha akarod. Oda állok és…
Amikor a pápa megjön, mondd, hogy rapper vagy
- és free-style-olj neki. - Ja, haver.
Két perc múlva megérkezünk, Szentatya.
Jól van. Jól csináltad.
- Köszönöm. - Csillagos ötös.
- Jönnek. - Közelednek? Milyen közel vannak?
Mozgósították az összes rendőrt.
Egy luxuslift! Modern!
Jaj, ne!
Helló!
Buongiorno.
Milyen csendesek vagytok!
Meghalt valaki?
- Jó napot! - Hogy van?
Isten hozta! Már vártuk.
Igen!
- Isten hozta! Hogy van? - Jól.
Nagyon jól.
Nem vagytok ötven évesek.
Nem vagytok halottak. Tinikkel jöttem beszélgetni.
- Hogy van? - Szervusz.
Üdvözlöm. Adhatok egy vagy két puszit?
Persze.
Ha kettőnél több, az pénzbe kerül.
- Én kezet fogok. - Szia!
Az én hazámban így köszönünk. Szenegálból jöttem.
- Így? - Igen, így.
- Jó napot! - Szia!
- Jó napot! - Örvendek.
- Jó napot! Hogy van? - Jó napot!
- Szervusz. - Örvendek.
- Helló! Hogy van? Jól? - Nem túl rosszul.
Nagyon örülök, hogy megismerhetem. Örvendek, uram.
Hogy van? Örvendek, uram.
Helló.
- Arra felé. - Ezek a gyerekek túl fegyelmezettek.
- Igen, azok vagyunk. - Mind nagyon izgulunk.
Igen.
Nem hiszem el, srácok! Fel kell készülnöm.
- Annyira vártuk a találkozást. - Minden energiát felemésztett az izgulás.
- Pontosan! - Akkor jobb, ha megyek.
Ne! Nem, csak úgy mondtuk.
Igen.
Parancsoljon!
Jó.
- Hogy van a térde? Mi a baja? - Kellemetlenkedik.
De már három napja tudok járni.
Milyen volt az útja ide?
Remek. Láttam, hogy milyen szép Róma.
- Igen, gyönyörű. - Szóval, a pápával akartok beszélni.
Igen.
Nem unalmas egy pappal beszélgetni? Igazam van?
- Nem. - Nem.
Valójában elég érdekes.
Oké, kezdjük.
-Hogyan kezdjük? Ki kezdi? -Ki a legpimaszabb?
Oké, az én leszek.
Egy személyes kérdést szeretnék feltenni. Be van jelentve?
Hová?
Van hivatalos fizetése? Egy cégnél a dolgozók fizetést kapnak.
- Miért kapnék pénzt? - Havi bért.
Nem, nem kapok fizetést. Ha pénz kell cipőre vagy valamire, akkor kölcsönkérek.
Nem kapok fizetést. De nem aggódom miatta, mert ingyen étkezhetek.
Mindent ingyen kap?
Igen. Ott, ahol lakom. Ha nagyobb kiadásom van,
akkor igyekszem nem terhelni a Szentszéket, és segítséget kérek.
De általában véve, az életmódom elég szerény.
Olyan, mint egy közép, alsó-közép osztálybeli munkásé.
Amikor megtudom, hogy egy szociális szervezetnek segítség kell…
Például, a minap hallottam, hogy szükségük van egy iskolára Pápua Új-Guineában.
Az illető azt mondta, hogy nem biztosak benne, hogy kérjenek-e pénzt.
Azt mondtam: „Persze, hogy kellene. Itt mindenki pénzt lop.
Tudom, hogy hol tudok lopni, és majd én elküldöm neked.”
Hogy mit értek ez alatt?
Ha látom, hogy valakinek segítségre van szüksége, pénzt kérek az illetékestől.
Már meg akartam kérdezni, hogy van mobiltelefonja?
- Egy mobilja. - Nincs.
- És közösségi médiája? - Az sincs.
Van a Twittere.
Igen, de a titkáraim intézik.
Nem, nincs mobiltelefonom.
Adtak nekem egyet, amikor püspökké szenteltek 30 évvel ezelőtt.
Olyan volt, mint egy cipő, ilyen nagy volt.
Azt hittem, sosem fogom használni, de ragaszkodtak hozzá, hogy telefonáljak.
Ezért felhívtam a nővéremet, aztán visszaadtam.
Kicsit régimódi vagyok ezzel kapcsolatban.
Viszont megértem, hogy mindenkinek van mobiltelefonja.
Őszintén mondhatom,
hogy szándékomban áll folyamatosan kommunikálni mindennel.
És ez a találkozó egy módja annak, hogy kapcsolatban maradjunk.
- Hiányzik a családja? - Természetesen, hogyne hiányozna!
Igen.
Néha, vasárnaponként arra gondolok, hogy együtt ebédelnek,
tésztát vagy grilleznek. De mit tehetnék?
Igen.
Igazából, mi öten nagyon közel álltunk egymáshoz.
Hárman már elmentek, csak ketten vagyunk.
Bocsásson meg. Rendben van, ha informálisan szólítom meg?
- Persze. - Rendben? Oké.
Úgy gondolom, hogy az egyház célja a jóra való törekvés,
az önfejlesztés elősegítése, és így tovább…
De amit magam körül látok,
az az érzésem, hogy az emberek csalódtak az egyházban, nem Istenben.
Én ateista vagy agnosztikus vagyok, de abszolút tisztelem a hívőket.
Sőt, a családom is hívő. Hívők voltak.
Ahol én élek, az emberek már nem járnak templomba.
Azt hiszem ez idejétmúlt, régimódi,
szóval, csak meg akartam kérdezni, hogy mi erről a véleménye.
Mi a véleménye erről a témáról a saját szempontjából nézve?
Igen, ez igaz, főleg a nagyvárosokban,
van egyfajta elhagyatottság, vagy távolságtartás.
És ez valahogy veszélyezteti a hitelességet az emberek előtt.
Akkor hiteles az ember, ha a saját hitvallásával együtt részt vesz benne.
Példának okáért, néhány napja meggyilkoltak egy apácát Haitin.
Már húsz éve ott élt Haitin.
Az utcán élő gyerekeket szervezte össze és vigyázott rájuk.
Mindenki úgy gondolta, hogy az apáca hiteles volt,
mert kockára tette a saját életét miközben a munkáját végezte.
Amikor nincs bizonyosság, az egyház berozsdásodik.
Berozsdásodik, mert átalakul kedves emberek klubjává,
akik teljesítik vallási kötelességeiket, de nincs bátorságuk kimenni a külvárosba.
És azt hiszem, ez a kulcsa a dolgoknak. Ha a valóságot a központból nézzük,
akkor védőfalakat építesz úgy, hogy észre sem veszed. Egyet, kettőt, hármat.
Ezek eltávolítanak a valóságtól, és már nincs kapcsolatod vele.
Ha látni akarod a valóságot, menj a külvárosba!
Ha tudni akarod, mi a társadalmi igazságtalanság, menj a külvárosba.
Amikor azt mondom „külváros”,
a szegénységre, a kulturális és az egzisztenciális perifériára gondolok.
Mit gondol, miért történik ez meg?
Mit gondol, miért haladnak páran az egyházi ranglétrán?
Ez egy emberi jelenség.
Mindannyian szeretjük a kényelmet.
Tehát, amikor egy pap elfelejti hogy ő a nyáj pásztora,
és állami egyházfi lesz…
Ezt szeretném aláhúzni, hogy
- csak megosztom, ez nem tanácsadás. - Igen, persze.
Bárki közülünk megváltozhat egy struktúrát, ha igazságos, amit akarunk.
A történelem nagy forradalmárjai megváltoztatták a struktúrákat.
Hogyan segíthetek? Bármiben.
- Mi a legjobb, amit tehetek? - Valószínűleg a téglákkal segíthetsz.
- Khadim, mit csinálsz? - Megvastagítom.
Rendben, szóval az összes fotót fel akarom tenni erre a zsinórra.
Van fotód Indiáról, az indiai utadról?
Igen, van egy csomó. Megmutatom neked őket.
Elvittem az összes diplomás holmimat Indiába.
A szüleim felöltöztettek, és lefotóztak a nagyszüleimmel.
Ez nagyon különleges volt. De nekik is nagy dolog volt,
mert ha egy nő iskolába jár, az egy nagy dolog.
A szüleim bevándorlók, akárcsak az ön szülei.
Én bostoni vagyok, de a szüleim Indiából jöttek.
Átutazták a fél világot,
hogy én megkaphassam ezeket a lehetőségeket.
Egyetemre mehettem, orvosira mehetek,
nőként jogaim vannak…
Ezt mind megkaphattam, csak azért, mert a szüleim elvándoroltak.
Mivel bevándorlók gyereke vagyok, megtapasztaltam a rasszizmust.
És szeretném tudni, hogy ön is megtapasztalta-e?
Nem mondhatnám, hogy igen. Nem voltam a rasszizmus áldozata. Épp ellenkezőleg.
Argentínában szívesen fogadták a bevándorlókat, mert szükség volt rájuk.
Argentína lakossága jelenleg 46 millió.
Amiből nem több, mint 600 000 az őslakos.
Szóval, a lakosság nagyrésze bevándorló. Ez elképesztő.
A kultúrák keveredése, ami jó volt nekünk. Mondani akartál valamit?
Szenegálból jöttem, szenegáli vagyok.
A bátyám Spanyolországba ment egy bevándorlóhajón, amikor 14 éves volt.
Szóval, egy 14 éves fiú nyolc napot töltött
a tengeren utazva egy bevándorlóhajón,
anélkül, hogy tudta volna, mire számíthat.
Remélte, hogy odaér, és jó élete lehet.
De valójában az igazi utazás akkor kezdődik, amikor partra szálltál.
Igazából ekkor kezdődnek a bajok.
Amikor másnak érzed magad, amikor megállítanak a rendőrök az utcán,
amikor az utcán alszol,
amikor elveszettnek érzed magad, mert azt mondják, hogy más vagy.
És azt hiszem, ez nagyon szomorú, hogy az útlevél határozza meg a jövődet.
A migráció problémájával komolyan kell foglalkozni.
A migránsokat szívesen kellene fogadni, pártfogolni kellene őket,
támogatni és integrálni kellene őket.
Ezeket a férfiakat és nőket kizsákmányolják,
hogy aztán felszálljanak egy bevándorlóhajóra,
anélkül, hogy garantált lenne a túlélés. Kizsákmányolják, megkínozzák őket,
elveszik a pénzüket,
aztán megmondják nekik, melyik éjjel utazhatnak.
Eljutnak a tengerpartra, meglátják a hajót.
Ha nem akarnak felszállni, helyben lelövik őket.
Ez történik ebben a pillanatban is Európa peremén.
Egyes hatóságok néha bűnrészesek, és a migránsokat visszaküldik.
Vannak európai országok, amiket nem említek meg,
hogy ne okozzak diplomáciai problémát.
De vannak kis városaik vagy falvaik, amelyek szinte üresek.
Városok, ahol csak 20 idős ember él, akik ott maradtak. Megműveletlen földek…
Ezek az országok, amelyek demográfiai télen mennek keresztül.
Országok, ahol az átlagéletkor 46 év, ők sem fogadják szívesen a migránsokat.
Tehát megöregednek.
Nem gondolja, hogy ez önzőség?
„Akkor fogadok be, amikor akarok, amikor kell, amikor szükségem van rájuk.”
Ez kizsákmányolás. Emögött mások kizsákmányolásának gondolata van.
„Kihasznállak téged. Nem látlak szívesen mint testvért. Kihasznállak”, igaz?
Ez egy kizsákmányoló gondolkodásmód. E mögött a rabszolgaság húzódik meg.
A migránst rabszolgának tekintik.
A gyarmatosítás áll a kiforratlan migrációs politika mögött.
Ez egy nem integrációs politika. Van némi tolerancia.
De amíg az országok nem érik el az integrációt,
a migrációs kérdés nem lesz megfelelően megoldva.
Azt is gondolom, hogy az USA-ban és nagyjából mindenhol máshol is,
a migrációs kérdés és a rasszizmus kéz a kézben jár.
Mert a legtöbb fehér bevándorló az USA-ban,
sok joggal rendelkezik. Jól élnek.
De a legtöbb nem fehér bevándorló
nem rendelkezik ugyanezekkel a jogokkal.
Ezt nagy tisztelettel mondom.
Ez olyan, mintha lennének első és másodosztályú bevándorlók.
Ha Ukrajnából érkezel, abból a nagy tragédiából,
szívesen és szeretettel látunk, ami rendben is van.
Ha azonban Afrikából jössz,
elutasítanak, vagy megpróbálják megtalálni a módját, hogy visszaküldjenek.
A migrációs kérdés nem megoldott, és ez komoly dolog.
Említette a gyarmatosítás kérdését.
Az egyház intézménye központi szerepet játszott a gyarmatosításban.
Legalábbis Latin-Amerikában. Beszéltünk a rasszizmusról,
és van egy egyházunk, ami Jézust és Máriát fehér emberként ábrázolja,
amik nyilvánvalóan nem voltak. Nem ellentmondásos ez?
Ami szerintem ellentmondás, az az, hogy nem ismerik el a saját történelmüket.
Az egyház már végigment az ön által említett szakaszokon.
De mindannyiunk társadalmának, országának és kultúrájának van múltja.
És a saját múltunkkal való szembenézés néha nehéz.
A múlt vállalása néha kínos.
A koherencia különösen nehéz a keresztényeknek. Még a Vatikánban is.
Még ott is. Lelki világiasságot látok a Vatikánban.
Kértem az Urat, hogy lassan tisztítsa meg, de mindenhol szivárgások vannak.
Mindenhol.
Az egyházat belülről kell elkezdeni megreformálni,
és az egyházat mindig meg kell reformálni. Ahogy a kultúra változik, úgy az igény is.
Vegyük például a rabszolgaságot. Az egyház nem mondott róla semmit,
mert a kultúrák akkoriban ilyenek voltak.
Senki sem beszél a rabszolgaságról napjainkban úgy, ahogy akkor tették.
De az egyház nem felejt és tudja. Az „egyház” alatt a keresztényeket értem.
Tudják, hogy a rabszolgaság most is létezik, mint régen, csak más formában.
Vegyünk egy nőt, aki sorban áll, hogy munkát kapjon.
Azt mondják: „Igen, asszonyom. Ez megfelel magának.
Ez egy 11 órás munka havi 600 euróért.”
„De én ebből nem tudok megélni.”
„Ez a maga baja. Nézze mekkora sor áll maga mögött.”
Ez a modern rabszolgaság, ez a piaci rabszolgaság.
Vagy vegyünk egy nőt, akinek vigyáznia kell, hogy ne essen teherbe,
mert kirúgnák a munkahelyéről, amint rájönnek, hogy terhes.
Ez a rabszolgaság egy másik fajtája. Elveszik a jogát, hogy anya lehessen.
Manapság a rabszolgaság modern típusai vannak, amiket nekünk,
egyházi embereknek, keresztényeknek, el kell ítéljünk.
Ecuadorból származom. Ott születtem.
Amikor három éves voltam, Sevillába, Spanyolországba költöztünk.
Szóval, át kellett éljem az egész zaklatást és rasszizmust.
Elnézést.
- Ez egy nagyon érzékeny téma számomra. - Az, igen. Csak nyugodtan.
Köszönöm.
Szóval, miközben mindezt átéltem,
depressziós lettem.
És a testemmel is szörnyű rossz kapcsolatom lett,
aminek a vége bulimia lett.
Még öngyilkossági gondolataim is voltak.
Az egész hitem összeomlott.
Szóval, most a boldogságot keresem, és szeretném kitörölni a múltamat.
Az evangéliumi egyház sokat segített nekem,
de pszichológushoz is járok.
Szeretném megkérdezni, hogy boldog-e, és érezte-e már magányosnak magát?
Mindannyian éreztük már magányosnak magunkat valamikor. Én biztosan éreztem.
Amikor magányosnak érzed magad, a legkülönösebb ötleteid támadnak,
hogy ne érezd magányosnak magad. A magány olyan, mint az élet tele.
Amikor az időjárás felhős, hogy úgy mondjam,
nem változtatsz irányt. Soha. „Ó, tévedtem. Nem vagyok jól.”
Megállsz, megvárod, hogy vége legyen a télnek,
és aztán elgondolkodsz, hogy változtatnod kell-e vagy sem.
A párbeszéd sokat segít.
Hogy szerető, gondoskodó emberek vesznek körül minket, ezek lehetnek a szüleid.
Néha ez a lelkipásztorod. Néha ez egy barátod.
Ilyenkor jók a bizalmasok. De ami a saját tapasztalataimat illeti,
még a legsötétebb időkben is, végül jobbra fordult minden.
És valóban szörnyű dolgokon mentem keresztül.
Azonban, amikor az élet lehetőséget ad neked,
és Isten megadja a kegyelmet. hogy beismerd és elfogadd őket,
azok a tapasztalatok jó gyümölcsöt hoznak.
Úgy látszik, vihar lesz. Nézzétek!
Mi történik?
Néha az élet is ilyen érzés. Minden nyugodtnak tűnik,
aztán jön a vihar, és azon tűnődsz, hogy mi ütött beléd.
- Hány éves vagy? - Hogyan?
- Hány éves vagy? - 22 vagyok.
- Fiatal vagy. - 22 vagyok.
- Mit tanulsz? - Professzionális sminket.
- Majd felhívlak, hogy tegyél jóképűbbé. - Bármikor.
Azt hiszem, többen vannak, akik beszélni akarnak.
Akartak. Felemelték a kezüket.
Santiago del Esteróból jöttem, egy munkásosztálybeli környékről.
Katolikusnak tartom magam. Részt veszek a kápolnai tevékenységekben.
Ezen kívül feminista vagyok.
Tagja vagyok egy szervezetnek, amit úgy hívnak ”Katolikus nők a döntés jogáért”.
Még 2019-ben, amikor tanítottam a katekizmust,
az abortusz vita zajlott. Volt valami, ami nem állt össze:
miért akart az egyház egy nő a jogai közé állni? Nem?
Szerintem Jézus a nő mellé állna.
Nem ítélkezne felette, mint ahogy a misén a templomban teszik.
Ismerek olyanokat, akik átestek abortuszon.
Ahelyett, hogy az evangéliumokat tanítanák,
mutogatnak rájuk, és gyilkosnak nevezik őket, és szörnyen viselkednek velük.
Azért mennek templomba, hogy megtalálják Isten szeretetét. Hallani akarják az Igét.
Szeretnék adni önnek valamit.
Hogy ezt megkaphassam,
és a hátizsákomban hordhassam…
Elnézést.
Ez egy nagyon nehéz élmény volt.
És most olyan büszke vagyok, hogy magamnál tarthatom.
Csak szeretettel és tisztelettel akartam átadni önnek.
Köszönöm.
A megértést hangsúlyoztad
az abortuszra vállalkozó nővel szemben.
Ezzel kapcsolatban, mindig ezt mondom a papoknak,
amikor egy ilyen helyzetben lévő személy bűntudattal fordul hozzájuk…
Mert az abortusz olyan mély nyomot hagy egy nőben…
Azt tanácsolom nekik, ne kérdezzenek. Legyenek irgalmasak, mint Jézus volt.
Jézus mindenkit befogad.
Nem számít, hogy mennyire vagy bűnös, vagy ha mindenki elhagy téged,
az Úr soha nem hagy magadra.
De az abortusz problémáját tudományosan kell kezelni
és bizonyos távolságtartással.
Bármelyik embriológiai könyv megmutatja, hogy egy hónappal a fogantatás után,
a DNS összehangolódik és az összes szerv kialakul.
Ez tehát nem csak egy csomó összeillesztett sejt,
hanem egy rendszerezett emberi élet.
Tehát a kérdés, amit fel kell tenni, amikor az erkölcsösségről beszélünk…
Megalapozott-e egy emberi élet kioltása egy probléma megoldása érdekében?
Elmennél egy orvoshoz.
Szóval, érvényes-e fizetni egy bérgyilkosnak,
hogy kiiktasson egy emberi életet, hogy megoldjon egy problémát?
Persze vannak olyan helyzetek, amik mindent megnehezítenek,
és szinte lehetetlenné tehetik pszichológiai értelemben
a terhesség kihordását. Mindezt megértem.
Igen, de vannak realitások. Az abortusz létezik.
Nem hiszem, hogy a nők könnyen hozzák meg ezt a döntést.
„Persze, abortuszom lesz.
Semmi baj. Probléma megoldva.” Nem, megfontoltan döntenek.
Párbeszédet folytat Istennel. Mit akarunk ezekkel a nőkkel? Mármint az egyház
mint intézmény. Mit tegyünk? Félre állítjuk őket, és mutogatunk rájuk:
- „Nem, ti gyilkosok vagytok”? - Nem.
Vagy maradjunk velük, és segítsünk nekik dönteni?
Maradjunk velük, és támogassuk őket?
Függetlenül a döntésüktől, akár abortuszról van szó, akár nem. Igaz?
Azt akartam mondani, hogy én is ugyanezt élem meg, de másik oldalról.
Szombatonként abortuszklinikákhoz megyek, megállok az ajtónál,
és beszélek a lányokkal, akik bemennek.
Megkérdezem tőlük, mire van szükségük, vagy hogy miért döntöttek így.
Sokszor félelemből teszik meg,
hogy a szüleik az utcára teszik őket.
„Nem folytathatom a tanulmányaimat. Nincs pénzem. Félek.
Túl sok gyerekem van, és nem lehet több.”
Ha találunk megoldást a problémára, ami miatt oda kerültek,
akkor nem lesz abortuszuk. Magam is sokszor láttam már ilyet.
Nem annyiszor, ahányszor szerettem volna.
És még soha nem hallottam olyan nőről,
aki megbánta volna, hogy adott egy lehetőséget annak az életnek.
A keresztényeknek az élet ajándék. Az ateisták, ha nem hisznek
az örök életben, hogyan vehetnék el annak a gyereknek az egyetlen életét?
Nem arra bátorítom a lányokat, hogy menjenek el egy abortuszklinikára,
csak azért, mert ezt viselem, nem! Ugyan már!
Akárcsak te, részt veszek a templomi foglalkozásokban.
Csak éppen én a nővel vagyok, függetlenül attól, hogy mit választ.
Nők vesznek körül, akiknek abortuszuk volt.
Nem látod a szenvedést, amit az abortusz okoz?
Evangéliumi keresztyén vagyok, de nagyon tetszett, amit María mondott.
Az, hogy odamegy és beszélget, de nem kötelez semmire.
Olyan, mint, amit a lelkész… Elnézést, nem lelkész…
Ferenc pápa mondott, hogy fogadjuk be az embereket.
És nem számít, hogy milyen szörnyű dolgokat tettél,
az Úr mindig tárt karokkal fog várni.
Ez nem jelenti azt, hogy nem lesz bűntudatod. Épp az abortuszt választottad.
Szabadon választhatsz, hogy mit akarsz. Szabad vagy. Semmi baj, tudod?
De hogy lehetsz szabad, ha valaki jön, és elítél a döntéseid miatt?
Én soha nem ítélkeztem senki felett.
Elmondom a véleményemet. Anya vagyok, és, hogy őszinte legyek,
amit María mond, megdöbbentett. Egy bizonyos ponton elgondolkodtam rajta,
de ezek nem helyzetek. Amikor az abortusz mellett döntesz,
az az utolsó lehetőséged, a végső választásod.
És ez nem csak egy gyerek etetéséről szól, vagy hogy tető legyen a feje fölött.
Vannak emberek, akik nem állnak készen, hogy felneveljenek egy másik embert.
A környezetük, az életük…
Mindig olyan gyerekekkel végződik, akiket nem akarnak.
Nagyon sokat szenvedtem a terhességem alatt,
mert a lányom apja elhagyott.
Abban az időben az apám is hátat fordított nekem.
Szóval nem csak arról van szó, hogy van valaki a méhedben, szörnyen érzed magad.
A társadalom és a körülötted lévő emberek elhagynak. Amit ismertél, összeomlik.
Ráadásul most már felelősséggel tartozol valaki iránt.
Ezek a dolgok nem állnak le, de sok nő belehal a próbálkozásba.
Ami a feminista hullámot illeti,
nem tudnának a forrásokra koncentrálni, hogy az anyák tovább éljék az életüket?
De persze.
- Főleg azok a nők, akik akarják. - Igen.
Ahelyett, hogy biztonságossá, legálissá és ingyenessé tennék az abortuszt,
koncentrálhatnánk azoknak a megsegítésére, akik anyák akarnak lenni.
Szerintem az abortusz egy közegészségügyi kérdés.
Súlyosan megterheli az anyák életét, szóval…,
Nem tartom magam abortuszpártinak, Nem akarok abortuszt mindenáron.
De amellett vagyok, hogy ne büntessük azt, ami megtörténik.
Ami már régóta történik, és ami a jövőben is meg fog történni.
És bár büntetik,
a nők, akik hozzáférnek ehhez a kiváltságosok lesznek.
A felsőbb osztályból való, gazdag nők.
És ki szenvedi el a legrosszabb következményeket?
A periférián élő nők.
Nők, akik egy drótvállfát vagy egy kötőtűt használnak, feldugják a hüvelybe,
hogy elhajtsák a magzatot. És valószínűleg belehalnak.
Másfelől viszont,
furcsa, hogy a nők bűntudata szempontjából nézzük ezt a vitát.
Ha van egy személy, aki a terhesség megszakítása mellett dönt,
azt el kéne kísérni. Még a bérgyilkosokhoz is történt egy hasonlat.
Az abortuszon keresztülmenő nőket azokhoz hasonlították, akik bérgyilkost fogadtak.
- Szerintem ez egy kicsit leegyszerűsítő. - Igen.
Érdekes, hogy mennyire érzékeny vagy. És ezt köszönöm neked.
Tisztában vagy vele, ez nem matematikai probléma, hanem emberi probléma.
Az érveid legerősebb részei ezen az érzékenységen alapulnak.
Nem akarok lekezelő lenni, ne feledd. Nem érzelgősségre gondolok.
Megérezni egy emberi problémát. Erre gondolok.
Egy abortuszon átesett nőt nem hagyhatunk magára, vele kell maradnunk.
Ő hozta meg ezt a döntést. Abortusza volt.
Nem szabad a pokolra küldenünk, vagy elszigetelni őt, nem.
Mellette kell maradnunk. De nevén kell neveznünk a dolgokat.
Mellette maradni egy dolog, de igazolni a tettet, az már más.
Szeretném ezt megfontolni
az egyház mint intézmény szempontjából.
Természetesen nem általánosítva, de sok a képmutatás
az ehhez hasonló kérdésekben.
Azt szokták mondani, hogy az életet meg kell védeni, jogunk van az élethez,
hogy ez bűn… De ha más szempontokról van szó…
Például, mi a helyzet az egyházon belüli pedofíliával?
Sokan az egyházon belül elutasítják az áldozatokat,
vagy az elkövető oldalára állnak.
Az élet háttérbe szorul. Juan Cuatrecasas vagyok.
Egy Opus Dei iskolába jártam Bilbaóban.
A 2008-2009-es tanévben,
amikor 11-12 éves voltam,
egy numáriusz tag szexuálisan zaklatott.
És hát…
Elnézést.
Semmi baj, ne aggódj.
Úgy fejezd ki magad, ahogy akarod. Sírj, ha akarsz.
Ne aggódj, fiam!
Hogy folytassam… Az igazságszolgáltatás elítélte ezt az embert.
Nos… Először a tartományi bíróság tizenegy évre ítélte.
De bizonyos okok miatt, amikbe nem fogok belemenni,
de szerintem megkérdőjelezhetőek… a büntetést kettőre rövidítették.
Ennek köszönhetően, ez az ember nem került börtönbe.
És nem is…
Továbbra is taníthatott ott, ahol volt.
Szóval… Adhatok önnek valamit, egy levelet?
Ez a levél…
Ez egy válasz az apámnak.
Mert az apám egy bizonyos ponton…
2014-ben apám úgy döntött, hogy írni fog személyesen önnek,
hogy a támogatását kérje.
Lehet, hogy nem emlékszik erre a levélre. Most meg tudom mutatni.
Igen.
Ez a válasza.
Kaptál választ a Hittani Kongregációtól?
Igen.
Elküldtem oda, hogy döntsenek erről.
- Utána mi… - Köszönöm.
…megkaptuk a levelet a következő évben,
az iskola, ahol ez történt,
az Opus Dei iskolája kapott egy másik levelet
a Hittani Kongregációtól,
amiben az állt, hogy a vizsgálatot archiválták és a tanár jó hírnevét
vissza kell állítani.
Azt hiszem, a kérdésem egyértelmű.
Miért döntöttek így?
És most, hogy jogerős ítélet született,
és a tények kiderültek,
az egyház mint intézmény megváltoztatja az álláspontját,
vagy helyreigazítja a Kongregáció szavait
egy bizonyos ponton?
Ezeknek az eseteknek a kiskorúak zaklatásáról nincsenek előírásai.
Az egyházban, legalábbis. Ha lennének,
én automatikusan felülbírálom az előírást.
Nem akarom, hogy ezt előírják, soha.
A kiskorúak zaklatása súlyos kérdés.
Nemcsak az egyházban, hanem mindenütt.
Az egyház esetében ez még inkább botrányos
mert elpusztítja az embereket ott, ahol meg kéne védeni őket.
Vannak férfiak és nők, akik pusztítanak. A bántalmazó elpusztítja a gyermeket.
És ha ez egy egyházi személy, a képmutatás és a kettős élet szörnyű.
Köszönöm, hogy feljelentetted, mert bátorság kell hozzá,
hogy feljelentést tegyél. Ez nem könnyű.
A társadalmi kondicionálás nagyon erős.
És néha azt a személyt, aki feljelentést tesz, végül rágalmazással vádolják.
Ez néha előfordul.
Fáj, hogy az ítélet enyhe volt.
Egyrészt következetesnek tűnik, de aztán mégsem.
De most, hogy van egy jogerős ítélet,
szeretném, ha felülvizsgálnák az ügyet.
Erre számíthatsz.
Tudnia kell, hogy sok pap és püspök van ön alatt,
akik rossz emberek.
És erről nem lehet vitatkozni. Ők rossz emberek.
Lehetséges, hogy vannak emberek, akik nem jók.
Éppen ezért az én politikám a takarítás.
Ha valaki valami rosszat csinál, azt jelenteni kell, hogy eltakarítsuk.
Zéró tolerancia van. Ez az egyház politikája.
Például, ha zaklatás történik a családban, az általában rejtve marad.
Ez 42 és 50 százalék között van.
Még mindig az a szokás, hogy titkolják.
Az egyház mindig az eltitkolás felé hajlott,
amíg rá nem jött, hogy ezt nem szabad megtenni.
Szavakba sem tudom önteni a bántalmazottak iránti együttérzésemet,
de ez mélyen fáj nekem.
Beszélt már valaha egy pappal, püspökkel, vagy bárkivel,
akit elítéltek, vagy akiről tudja, hogy bántalmazott valakit?
Igen, beszéltem.
Mi a véleménye, vagy mit ért meg belőle?
Mindenfélével találkoztam. Olyannal, aki mindent tagad,
még a bizonyítékokat is. Teljesen elzárkózott.
Láttam már olyant is, aki megbánta tettét,
aki viseli a bűntudatot tetteiért.
Beszéltem néhányukkal, igen. Néha még a büntetésüket is letöltötték.
Nem hiszem, hogy ez megoldás lenne, az a tény, hogy most azt mondja,
hogy előveszi az ügyet.
Ez nem demokratikus, nem fair. Ez nem igazságszolgáltatás.
Úgy értem, ide kellett jönnie, hogy ön azt mondja, az ügyet megoldjuk.
Mi lesz azokkal, akik nem tudtak idejönni?
Ez nem ma kezdődik. Ez a munka évekkel ezelőtt elkezdődött.
Ezt világosan megmondtuk, fegyelmeztük a szemináriumokat,
megbüntettük a bántalmazó papokat, vagy akár a bántalmazó világiakat.
Keményen dolgozunk. Ez folyamatban van. Ez nem ma kezdődik
csak azért, mert ti itt vagytok.
De a zaklatások kultúrája megmarad.
De a visszaélések kultúrája sajnos mindenhol jelen van. Az egyház megpróbálja
a papjait és apácáit meggátolni a zaklatásban. Manapság, úgy gondolom,
hogy a zaklatások elleni harc példaképei vagyunk az egyházmegyékben, a Vatikánban.
Papok vannak börtönben mindenfelé.
Nem hiszem, hogy eleget teszünk, figyelembe véve azokat az embereket,
akik ezt átélték, nekik évekig kell várni akárcsak egy válaszra is.
Ha én egy pap vagyok, aki zaklatott valakit, egy egész intézmény áll mögöttem.
De ha engem zaklattak, akkor egyedül kell kiállnom az igazságszolgáltatás elé.
Hogy mondhatja, hogy eleget tettek, vagy egyáltalán valami érdemlegeset?
Megerősít valamit, ami bizonyítottan haszontalan.
Amikor felhívod a figyelmet,
hogy az egyházi hierarchia ilyen gondolkodású,
az a személy, akit zaklattak, többé már nincs egyedül.
Mert felhívod a figyelmet, hogy mi veletek vagyunk, szólunk hozzátok.
Amikor az egyházon belül vannak a korrupt csoportok,
mint például azok, akik ezt a fiút kínozták, akkor nehezebb érezni
az egyház támogatását, mert zaklatták és kínozták, és így tovább.
De az egyházra úgy kell tekintenünk, hogy jó úton jár.
Nem azt mondom, hogy minden, amit teszünk, megoldja a problémát,
mert ez egy emberi kérdés, az emberi degradáció kérdése.
Egy nagyon súlyos társadalmi probléma. Az egyház álljon elő, és mondja ki:
„Ez történt az én házamban, és én ilyen és ilyen döntéseket hoztam.
Ez a mi utunk.”
Lehet, nem ez a legjobb út, lehet, hogy van másik is,
de elkezdtük felemelni a társadalmi tudatosságot. Ez a kulcs.
- Most? - Nem.
- Biztos vagy benne? - Nem.
- Most? - Igen.
Kizárt.
- Fésülködj meg! - Jól van.
Ez történik, ha este zuhanyzom.
Tudja, hogy milyen egy nembináris személy?
Igen, tudom.
Tudja? Örülök.
Nos, ha valaki nem tudná… A nembináris személy
olyasvalaki, aki se nem férfi, se nem nő, vagy legalábbis nem teljesen.
És nem mindig. Vannak emberek, akik generfluidok. Celia vagyok, nembináris.
És keresztény is vagyok.
Néha nagy kihívás számomra egyszerre megélni mindkettőt.
Meg akartam kérdezni, hogy lát-e egy kis helyet az egyházon belül
a transz a nembináris, vagy általában az LMBT emberek számára?
Minden ember Isten gyermeke, mindenki.
Isten senkit sem utasít el, Isten egy apa.
És nincs jogom, hogy bárkit is kirúgjak az egyházból.
Az én kötelességem az, hogy mindenkit szívesen lássak.
Az egyház nem zárhatja be az ajtaját senki előtt. Senki előtt.
Mi a véleménye az egyházi emberekről, vagy papokról, akik a gyűlöletet hirdetik
és a Bibliát használják a gyűlöletbeszéd támogatására?
Az evangéliumot úgy olvassák, hogy „Nem én zárlak ki, hanem a Biblia.”
Belefáradtam, hogy mondogassam, nem ez volt Jézus üzenete.
Ezek az emberek beszivárgók.
Beszivárgók, akik az egyházat használják a személyes szenvedélyeikhez,
a személyes szűklátókörűségükhöz.
Ez az egyik az egyházon belüli korrupció.
Ezek a szűklátókörű ideológiák…
Ezek az emberek mélyen legbelül súlyos ellentmondásokban élnek.
Azért ítélkeznek mások felett, mert nem bocsátják meg a saját hibáikat.
Általánosságban mondva, az ítélkező emberek következetlenek.
Van bennük valami. Felszabadultnak érzik magukat, ha mások felett ítélkeznek,
pedig befelé kellene nézniük a saját bűntudatukra. De amikor az egyház
elveszíti egyetemességét… a vak, a süket, a jó, a rossz..
Mindenki, akkor megszűnik egyháznak lenni. Mindenkinek van helye.
Nekem is van egy hasonló kérdésem.
Feministának tartom magam az egyházamban, amelynek tagja vagyok.
Gondolja, hogy jobb keresztény lennék, ha nem lennék feminista?
A feminista egy melléknévből ered, és engem leginkább a főnevek érdekelnek.
Jelzős kultúrába estünk. Mindent relatívvá teszünk
a melléknevekkel, és felhalmozzuk őket. A mellékneveket nem kereszteljük meg,
a főneveket igen, az embereket igen. És én hiszek az emberekben.
Mit gondol, vagy el tud képzelni egy nőt a maga helyében?
Úgy értem, bár mi nők részt veszünk az egyházban és támogatjuk azt,
mi tart vissza egy nőt, hogy az ön pozíciójában legyen?
Feltéve, ha el tudja képzelni.
Ebben egy teológiai probléma rejlik.
Két alkotó áramlat van az egyházon belül. Két alapelv.
Tehát a szolgálat férfiaknak szól.
Az anyai oldal, amely sokkal fontosabb, a nőké.
A nők előléptetése összhangban van a saját nő mivoltuk elhivatottságával,
nem pedig a szolgálatban levők hímsovinizmusával.
Ellenkező esetben a nők lealacsonyodnának.
A nőknek funkciójuk van az egyházon belül, mert az egyház maga is nőnemű.
A nyelvtani nemekkel rendelkező nyelvekben, általában nőnemű.
Az egyház a feleség, Krisztus felesége. Nem a férje.
Krisztus a férj. Ez a mi hitünk.
A nőket elő kell léptetni. A Vatikánban a kormányzóhelyettes egy nő.
- Így van. - A gazdasági ügyeket nők intézik.
Tehát egy nő nem lehet pap?
Nem, mert az a szolgáló vonal.
Az előléptetési vágyad mögött, te megmutatod… Ne légy dühös!
Nem leszek.
Azt mutatod, hogy ragaszkodsz a hímsovinizmushoz,
mert az a tény, hogy egy nő nem lehet pap, az zavar. Érted?
Mert minden más pozíciót mi töltünk be.
A katekizmust tanítjuk…
Olyasmi zavar, ami dogmatikusan nem történhetett meg.
És a nőket megfosztanák a legnagyobb értéküktől. Az egyház…
Nem, én nem akarom megfosztani a nőket és kiragadni őket a szerepükből,
hanem bármilyen szerepet betölthessenek, mint a férfiak.
Nem lenne eredetiség. Ez egy komoly dogmatikai kérdés.
Ez nem kisebbíti le a nőket. Épp ellenkezőleg, kiemeli őket,
oda, ahol lenniük kell. Papnak lenni nem jobb, mint nem annak lenni.
Tiszteletben tartom, hogy vannak más ötletek. De ezek nem az igaziak.
- Ez nem az egyház hite. - …az egyházé.
És ez nem kisebbítő, ne feledd.
Nőnek lenni az egyházon belül, az nagyon fontos.
Tudja, hogy mi az a Tinder? A Tinder?
Nem, kedvesem.
Zavarban vagyok. Régimódinak érzem magam.
Ez egy app, egy mobilapp, hogy új emberekkel találkozzunk,
amiből lehet, hogy kapcsolat alakul ki.
Ez többnyire a szexről szól, de bizonyos esetekben hasznos az ismerkedéshez.
Tulajdonképpen én is így ismerkedtem meg a párommal. Feltöltöttem néhány képet,
és elmondtam, milyen vagyok, mit szeretek. Aztán kapcsolatba léptünk,
és így találkoztunk.
Nem, én nyilvánvalóan nem…
A telefonom… Nem így, így kell most tárcsázni. Egy normális telefon.
Sosem akart egy kapcsolatban lenni?
- Sosem mit? - Egy kapcsolatban.
Volt egy kapcsolatom, mielőtt a szemináriumba kerültem.
Valóban?
De aztán a cölibátust választottam.
Mit gondol arról, amit a Tinderről mondott?
Nem tudom. Az jó, ha az emberek találkoznak. Ez a normális.
Mit gondol a fiatalok életének ezen aspektusáról?
Ez vicces. A fiatalok nagyon lelkesek, hogy találkozzanak egymással, és ez jó.
Az egyik dolog, amit csodálok. a fiatalokban az, hogy nincsenek
a határok, és ezt jó értelemben értem.
Vannak családi határok, országhatárok, talán vallási határok.
De mint emberek, ti tovább mentek. Az egyik nagy értéke a fiataloknak,
az úgy nevezett „Kolumbusz Kristóf komplexus”.
Fel akartok fedezni, továbbmenni, kockázatokat vállalni.
És ez jó számodra, mert ez megtanít,
hogy az ideológiai gondolkodásmód relatív, akár egy társadalomból,
egy politikai pártból, vagy egy egyházból származik.
- Én jövök. - Persze.
Alejandra vagyok. Felnőtt tartalmat készítek, pornográfiát.
Ezt streaming oldalakon csinálom, élőben. Nálam van a számítógépem és minden cuccom,
és felmegyek a netre. Van egy másik weboldalam is, ami egy közösségi hálózat,
ahová videókat töltök fel, eladom őket, ez a közösségi médián keresztül működik.
Tudott erről?
Azt hiszem, ez egy jó szempont a kommunikáció fejlődésének.
A kommunikációs rendszereknek meg kell menteniük magát a kommunikációt,
meg kell akadályozniuk, hogy eltűnjön.
Személyesnek kell lennie a közösségi médián keresztül való kommunikációnak.
Legyen egy kapcsolat. Leginkább akkor, ha munkára használják,
de kommunikációkor is. Azonban különbséget kell tenni
a közösségi média gazdagsága között és az erkölcsösség között,
attól függően, hogy mi az erkölcsösség a számodra.
Például, ha drogot árulsz ezeken a csatornákon keresztül,
akkor fiatalokat mérgezel meg, kárt okozol, elősegíted a bűnt.
Ha ezeket a csatornákat bűnügyi célra használod, akkor az erkölcstelen.
A közösségi média erkölcsössége attól függ, hogy mire használod.
Általában van egy bizonyos számú tagom.
Ők nagyon konkrét dolgokat kérnek, nem mindig szexuális jellegűeket.
Néha nagyon szexuális.
Talán fehérnemű vagy nagyon különleges dolgok, például egyedi videók,
de én szabom meg a határokat, hogy mit csinálok és mit nem.
Ha nem tetszik, amit kérnek, egyszerűen nem csinálom meg.
Tetszik a tény, hogy te döntöd el, mik a határaid.
A pornográfia nagyon káros, mert tárgyként kezeli az embereket.
Valaki parancsol neked: „Csináld ezt, csináld azt!”,
mintha csak egy tárgy lennél.
Nem vagyok biztos, hogy tisztában vagy-e vele, hogy ez mennyire árt neked.
Ráadásul annak a személynek is árt, aki ezt fogyasztja.
Itt szexuális értelemben beszélek. Ez árt nekik.
Ez rideg tudomány. A szexuális együttlét során,
hormonokat választasz ki,
amelyek kötődést hoznak létre a másik személlyel. Szóval, ha szexelsz
egy olyan emberrel, akit nem ismersz egy képernyőn keresztül,
akkor kötődést hozol létre a képernyővel, vagy magaddal, amikor maszturbálsz.
Elszigeteled magad a világtól, hogy a képernyőre koncentrálj.
Keresztény vagyok, számomra a testem a Szentlélek temploma.
Megtámadod a saját testedet.
Szerintem a pornográfia tönkreteszi az embert,
tényleg így gondolom.
Ez az egyetlen olyan függőség, amit drogfüggőségként kezelnek,
vagy alkoholizmusként, fizikai anyag fogyasztása nélkül.
Nyilvánvaló, hogy a pornográfia lealacsonyít.
Nem segít a növekedésben.
Akik pornográfiát használnak, azok leépülnek emberi szempontból.
Példaként a kábítószereket említetted. A drogok szintén leépítik az embert.
A pornófüggő emberek
olyan állapotban maradnak, amiből nem tudnak fejlődni, növekedni.
Lenne egy kérdésem. Van erőszak ott, ahol dolgozol?
A weboldalaknak nagyon szigorú szabályaik vannak, ha erről van szó.
Például vannak emberek, akik szeretik a vért látni.
De ez nem megengedett. Le leszel tiltva, ha megteszed. Kitiltanak és
jelentik, és akkor nem nyithatsz meg további weboldalakat.
Biztonságban és kényelmesen érzed magad?
Teljesen. Amikor bekapcsolom a kamerát, felteszem a sminkemet,
felteszem a műszempilláimat, meg minden, úgy érzem magam, mint egy díva.
Azt kell, mondjam, a karakterem átveszi az irányítást. Azelőtt félénk voltam.
A gondolat, hogy itt vagyok, beszélgetek veletek, szóba sem jöhetett.
Megrémültem volna.
A tény, hogy egy karakterré változhatsz, egy közszereplővé…
Minden közösségi média oldalam nyilvános.
Ezzel megragadhattam a saját testemet és személyiségemet.
És magabiztosabb vagyok a hitemmel kapcsolatban.
Úgy tekintesz a maszturbációra, mint valami rosszra?
Szerintem befelé fordulsz tőle és elszigetel téged
a körülötted levő emberektől. És a valós élettől is.
Igen, mert nincs szükséged egy másik emberre, hogy örömet érezz.
Szerintem a maszturbáció és a pornográfia szörnyen árt az embereknek.
Lassan lehúznak egy gödörbe, amiből nagyon nehéz kijutni.
Nem ismersz senkit, aki azt mondja, hogy a maszturbáció valami király dolog,
valami hasznos dolog? Azt mondod, hogy láttál embereket szenvedni a pornográfia
és a maszturbáció miatt… Láttál erre jó példát?
Egy jó példát?
- Te élvezed az örömöket és a szexet. - A szexet.
Azt hiszem, a legtöbb ember maszturbált kamaszkorában.
Oké, ezen a ponton, szeretnék megemlíteni egy kritériumot,
ami megóv minket attól, hogy teljesen elvesszünk ebben a labirintusban.
A szex az egyik legszebb dolog, amit Isten adott az embereknek.
Szexuálisan kifejezni magunkat, az egy igen gazdag dolog.
Bármi, ami lealacsonyít egy igazi szexuális kifejeződést,
az téged is lealacsonyít, részlegessé tesz, és a gazdagságát lekicsinyíti.
A szexnek megvan a maga dinamikája. Okkal létezik. A szerelem kifejeződése.
Ez valószínűleg a szexuális tevékenység lényege.
Szóval, bármi, ami elterel ettől,
vagy ami elhúz egy másik irányba, az lealacsonyítja a szexet.
Néha, gyónáskor néhányan azt mondják: „Csúnya dolgot tettem.”
Szexuális dolgokat. Ahelyett, hogy azt mondanák: „Rosszul kezeltem
a szexet. Ahelyett, hogy a másikat szerettem volna, magamat kerestem.”
A katekizmus a szexszel kapcsolatban még nagyon korai stádiumban van.
Nekünk, keresztényeknek nem mindig volt kiforrott katekizmusunk a szexet illetően.
Ez egyike azoknak a gyönyörű dolgoknak, amiket Isten tett.
Nagyon világosan beszélek nektek erről,
mert nem érzem magam bűntudatosnak vagy rosszul a testem miatt.
Van egy társam. Szexelni vele nem ugyanaz, mint a maszturbálás.
Az a testem ismerete, mi az, amit szeretek.
Ha nem tudom, hogy mit szeretek, hogy szeretem, ha megérintenek,
akkor hogy magyarázom el a másiknak? Vagy feltételezzem, hogy tudja?
Számomra ez a munka azt jelentette, hogy ledöntöttem néhány akadályt,
és valóban megismerjem, kicsoda is Alejandra,
és ne legyen bűntudatom, vagy ne féljek. És szeretem, amit csinálok.
Azt mondtad, tárgyakká válunk. Minket mindig is tárgyiasítottak,
kivéve, hogy most pénzt is keresek belőle. Szerintem ez eddigi legjobb munkám.
Elképesztően szabad vagyok, hogy otthon vagyok. És ott vagyok anyaként.
Reggeltől kezdve, addig a pillanatig, amíg le nem fekszik,
a lányom tudja, hogy anya ott van. Igazi otthonteremtő vagyok.
Régen olyan anya voltam, aki sosincs ott,
amikor reggel 8-tól este 10-ig dolgoztam, és a december igazi őrület volt.
Volt olyan is, hogy egy egész hónapon keresztül nem láttam ébren a lányomat.
Szóval, ez a munka kinyitotta nekem a szabadsághoz vezető ajtót.
És ez életem egyik legjobb munkája,
mert sok mindenkivel beszélgetek, és önmagam lehetek.
Menjünk aludni. Gyerünk, menjünk, aludjunk.
Alvásidő, édesem. Olyan büszke vagyok rád. Megcsináltad!
Igen, befejezted.
Vége van az évnek. Hogy érzed magad? Nem kell többet korán kelni!
Igen, nincs többé korán kelés! Nincs többé ébresztő!
- Készen állsz az új iskolára? - Igen.
- Tetszett, amit mutattam neked? - Igen.
Szeretlek.
Aludj jól, kicsim. Szeretlek.
Lekapcsolom a villanyt.
Elmentél a buliba? Milyen volt?
A nagynénémébe? Jó volt. Jó buli volt.
Hol volt?
Egy birtokon, olyan volt, mintha nem is Madridban lettünk volna.
Vidéken volt.
José is ott volt?
- Igen. - Igen?
Ott volt a szülinapi bulin? Az egész családdal?
Már volt ott korábban is. Már járt ott.
Istenem, jöjj segítségemre. Uram, siess segítségemre.
Dicsőség az Atyának és a Fiúnak és a Szentléleknek.
Ahogy kezdetben volt, most is, és mindörökké így lesz. Ámen.
Énekeljünk örömmel a Szent Pásztor hangjával. Adjunk hálát Istennek,
aki a világosság és a vezetőnk.
Uram, szeretnék imádkozni szüleimért, áldd meg őket.
A katekumenekért, a katekétáinkért,
az egész egyházadért, Uram. Minden szenvedő emberért,
akik nem ismernek téged. Minden emberért, akik most nehéz időket élnek át, Uram.
María vagyok. Én vagyok a legidősebb a hat testvér közül.
Keresztény családba születtem,
ahol Krisztus mindig a család központjában volt.
Gyermekkorom óta a szüleim hitét követem. Nem volt más választásunk.
Mi a neokatechumenális úthoz tartozunk.
Szombatonként Eucharisztia.
„Akkor is, ha nem akarsz menni, amíg az én házamban élsz, menni fogsz.”
De én már elég idős vagyok ahhoz, hogy más utat válasszak.
Az életem során, már láttam Isten létezését.
Nem tudom, hogy ez jó vagy rossz,
de már mindent láttam a hit szemszögéből.
Láttam, hogy az egyház szeret és befogad, akkor is, amikor magamat sem szeretem.
Azt hiszem, minden téma, amit itt megvitattunk, nagyon fontos,
mert hatással vannak ránk.
De észrevettem,
hogy a hit elvesztését.
Mert számomra…
Nem mintha ez mind lényegtelen lenne, mert nem erről van szó,
de azt hiszem, ha érzem, hogy az Úr szeret, az már elég számomra.
Nincs szükségem…
Megértem egy nő szenvedését, aki abortuszt akar.
Megértem egy bevándorló szenvedését.
Megértem egy olyan ember szenvedését, aki úgy érzi, hogy mások félreállítják.
De látom, hogy mindez a háttérbe szorul, amikor Isten szeretetét élvezed.
A szenvedés közelebb visz Krisztushoz, ami boldoggá tesz.
Általában olyan emberek élnek körülöttem, akik nagyon közel állnak az egyházhoz,
de nem látok igazi hitet.
Igen, elmennek a misére,
hisznek Istenben, de az az érzésem, hogy csak keveseknek van mély hite,
és valóban meg is élik az életük minden területén.
Nem is tudom…
A hitről szóló bizonyságtételed megérinti a szívemet, mert bátorság kell,
hogy kimondd, amit mondasz ezen az összejövetelen.
És ez jó dolog, ez kedves. Köszönöm a bizonyosságtételedet.
Tetszik, amit mondasz, mert megosztod a tapasztalataidat, az igazságodat.
És a hit egy kegyelem, ez egy nagy kegyelem.
De miközben beszéltél,
vágyat éreztem, hogy elmondjak neked valamit, amit Jézus mondott Péternek.
Mit mondott Jézus Péternek? „Péter, Péter, a Sátán megszerezte
a jogot, hogy átszitáljon téged, mint a búzát.” Ez nem az utad vége.
A hited útja folytatódik.
A hit pedig akkor bizonyosul meg, amikor hiteles.
Szóval, nem akarlak megijeszteni.
Egyáltalán nem.
De legyen bátorságod és készülj fel a próbatételre. Folytasd a munkát
ezeket a dolgokat, de ne félj, amikor a próbatétel eljön.
Mert az Úr rejtőzködik a sötét időkben.
Azok, akik kívül állnak a hiten,
látom az embereket, akiknek a világuk összeomlik. Ez megrémít engem.
Ez így van. Kár értük.
És fáj, hogy nem sikerül nekik, hogy…
Igen, a remény nem teszi a dolgát. És a remény nem hagy cserben.
Ha a reményre fogadsz… A remény olyan, mint egy horgony.
Ha a part felé dobod, addig húzod a kötelet, amíg oda nem érsz.
De a horgony mindig ott marad.
A remény soha nem hagy cserben. Néha meg kell küzdenünk, hogy megtartsuk.
Hány éves vagy?
Húsz.
Húsz. Szép életed lesz. Harcolj tovább,
és hagyd, hogy az Úr átszitáljon téged. Az Ő szeretete átszitál minket.
- Köszönöm. - Köszönöm.
Lucía vagyok. 25 éves, Peruból jöttem.
Néhány évvel ezelőtt apáca voltam. Katolikus voltam, igazi hívő.
Azt hiszem, a hitem mindig is a szeretetből, az őszinteségből fakadt,
egy nagyon őszinte keresésből…
nemcsak Istent kerestem, hanem el akartam érni az embereket is.
Nagyon szoros kapcsolatom volt a fájdalommal. Igazából még mindig van.
Már nem vagyok katolikus, és nem is vagyok hívő.
Nem tudom, mi létezik és mi nem. És valójában nyugodtabb vagyok.
Nyugodtabb vagyok, boldogabb.
Valójában, azt kérdezték itt, hogy jártunk-e már Rómában,
és én voltam, néhány évvel ezelőtt.
Nagyon élénken emlékszem arra a napra. A Sixtus-kápolnában voltam,
ellátogattam a Vatikánba egy teljesen spirituális utazás során.
Lourdes-ban és Fatimában is ellátogattam.
De azon a napon voltam ott, miután sok hitbeli válságban voltam.
Nemcsak szexuális zaklatások vannak az egyházban, hanem pszichések is.
Azt hiszem, a vallási képzés pszichés visszaélésen alapul.
Egy olyan helyen tanítottak, ahol nem láthattam a családomat,
nem volt szabad kommunikálni az emberekkel.
Átnézték az SMS-eket, e-maileket és belehallgattak a telefonhívásokba.
Nem férhettem hozzá az információkhoz. Nem hagyhattam el a házat.
Megpróbáltam küzdeni a hitemért minden lehetséges módon.
És végül megérkeztem Rómába, a Vatikánba, és bezárult a kör.
Rájöttem, hogy ennek semmi értelme számomra. A szerelmet keresem,
embereket keresek. Azt akarom, hogy valahogy enyhítsek a szenvedésükön.
És nem hiszem, hogy van értelme erről a gazdag és hatalmas helyről.
Nagyon könnyű innen beszélni a szenvedésről,
a szegénységről, vagy bármilyen más betegségről.
És sokféleképpen találkoztam a szeretettel.
De amint elhagytam az egyházat, amint nem hittem már,
sokkal hitelesebb szeretet találtam.
Szóval, mindig is elgondolkodtatott, őszintén kíváncsi vagyok,
hogy mi a szeretet az egyház számára?
Amit szeretetnek hívnak a vallási szemszögből nézve,
azt Isten az erőszakra építette?
Rendben. Figyelj…
Az igazi egyház a periférián van.
A közepén jó emberek vannak, szent emberek vannak,
de nagyon nagy a korrupció is. És ezt el kell ismerni.
Nagyon sok kárt okoztak az egyházi intézményeknek,
az egyházi férfiaknak és nőknek.
Igaz, amit a hatalommal való visszaélésről mondasz.
Annyi történetet hallottam már. Nekem is kellett vizsgálatokat indítanom.
Kolostorokba, ahol visszaéltek a hatalommal.
Apácákhoz, akik nem hívhatták fel a családjukat.
Ahogy te is mondtad. Teljes elszigeteltség és a hatalommal való teljes visszaélés.
Néha, amikor az ember olyan helyzetben van, mint amit te is leírtál,
és hiszek neked, sajnos ez megtörténik az egyházon belül,
amikor ilyen helyzetben vagy, a legbátrabb dolog, amit tehetsz, ha elfutsz.
Vagyis, menj távol tőlük. „Menj vissza a sátraidba, ó Izrael.”
Ez egy rossz hely, ez egy korrupt hely. Ez a kolostor embertelenné tesz engem.
Visszamegyek a kiindulópontomhoz, a gyökereimnél keresem az emberséget.
Ez nem botránkoztat meg, de nevezzük nevén a dolgokat.
Nem akarlak egyáltalán meggyőzni. Tisztellek.
De látom benned sok ember fájdalmát,
akiknek szenvedniük kellett ezektől az egyházi visszaélésektől.
Én nem a fájdalom szempontjából látom.
Valószínűleg ez a legjobb dolog, ami velem történt.
Természetesen. Megmentetted az életed egy olyan helyzetből,
amiben fogoly voltál pszichológiai és erkölcsi szempontból is.
Megmentetted az életed, de az életednek még nincs vége.
Folytatódik, és még ha nem is veszed észre, valaki veled van.
Valaki veled van.
Hagyd, hogy veled legyen, még akkor is, ha nem figyelsz rá.
Bár adnék neked egy jó tanácsot.
Vigyázz, nehogy belegabalyodj az ideológiákba.
Légy önmagad a személyiségeddel és a koherenciával.
Ne legyél egy ideológia rabja.
Válaszd ki az ideológiádat, és keresd a koherenciát az életedben.
Azt a koherenciát, amit gondolsz, amit érzel, és amit teszel…
az elme nyelve, a szív nyelve
és a kezek nyelve.
Jó kezekben vagy. Menj tovább. Ezt kedvesen mondom. Igen, én.
- Az biztos. Én is így gondolom. - Sétálj tovább.
Köszönöm mindenkinek. Elég bátrak voltatok, hogy elmondjátok az igazat,
és nekem tetszett, mert mindegyikőtök a saját személyiségével mondta.
És a saját tapasztalataitokból, még a saját konfliktusaitokból is,
mert mindannyiunknak megvannak a sajátjaink.
Ahogy mindannyiunknak vannak traumáik és a hibáik.
Buenos Airesben, amikor még diák voltam, egy öreg pap azt mondta,
„Testvérem, a hibáidat és a traumáidat paskold meg, mint egy kutyát.
Ne harcolj velük, amíg nem jött el az idő. Az élet majd a helyükre teszi őket.”
Nagyon sokat tanultam tőletek. Ez nagyon jót tett nekem,
és köszönöm nektek. Mindannyiótoknak, kivétel nélkül,
mindannyian, a saját nézőpontotokból.
Még azt is meg merném hirdetni, hogy ez az egyház útja.
Mind testvérek vagyunk, mind egyek vagyunk.
Mindenki a saját álláspontjával, helyzetével.
Lehet, hogy többé-kevésbé távol állunk, de testvérek vagyunk mégis. Testvériség.
Továbbmegyünk. És ez a testvériség nem alku tárgya, soha.
Az ideológiákat megvitathatjuk, de nem a testvériséget. Köszönöm mindannyiótoknak.
Köszönöm.
És folytassátok. Az élet gyönyörű. Tényleg az.
Vigyázzunk, hogy gyümölcsözzön.
-Igen. Az biztos. -Köszönöm.
FERENC PÁPA VÁLASZOL
Vigyázz, kész, rajt!
Empanadas!
A feliratot fordította: Perlényi Eszter