Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MARÍA. MADRID, SPANIA
JUAN. HARO, SPANIA
CELIA. ARANJUEZ, SPANIA
MEDHA. ALBANY, USA
LUCÍA. URUBAMBA, PERU
DORA. BURGUILLOS, SPANIA
VÍCTOR. BARCELONA, SPANIA
THE POPE: ANSWERS
VATIKANSTATEN
God morgen. Alt bra?
-Bene? -Bene.
-Bene, ancora vivo. -Bene.
God morgen, Deres Hellighet. Alt bra?
Hvordan har du det?
Vil du ha en kopp kaffe, Bruno?
-Jeg har. Ellers takk. -Å.
Cookiesene er gode. Du burde prøve en.
Kaffen er veldig god her.
Klokken min viser colombiansk tid. Nå er den 06.00 hjemme.
-God morgen. -Hei.
-Har dere det bra? -Hei.
-Hei.
Hei.
Har dere det bra?
Hei.
Her er vi.
Er det første tur til Roma?
-Ja, første tur. -Ja.
-Jeg også. Første gang. -Alle, da?
Det er første gang jeg fløy.
-Er det sant? -Hvordan gikk det?
Jeg var ikke nervøs. Jeg likte det, å se skyene…
Jeg likte det veldig!
Er dere nervøse? Alt bra? Alt godt?
Det er det rareste jeg har gjort noensinne.
Men jeg er klar. Jeg er spent. Og jeg har en million spørsmål til ham.
Ja.
Kanskje paven kan svare på mange spørsmål
og hjelpe oss med å forstå hvorfor kirken gjør som den gjør.
Tror dere?
-Ja. -Ja.
-Nei.
Ikke jeg heller.
-Jeg er muslim. -Ok.
Det er verdifullt, det at du ikke tror på Gud,
men å fortsatt kunne prate med andre. Det synes jeg er kult.
Det var ikke tilstrekkelig. De er 60.
Du glemte nok bildet med… Takk.
Jeg skal prate med pave Frans.
Men det er ikke en vanlig prat som man har med andre.
Det er så mye symbolisme rundt ham, og det han betyr… Det er en bør.
Her er sjefen over alle sjefer. Han er øverste sjef.
-Ja. -Den store sjefen.
Den store sjefen, det stemmer!
Jeg føler stort ansvar.
Mine spørsmål kan hjelpe andre.
Det er en tung bør på mine skuldre.
Det må være så mange protokoller før han kommer. Altså…
Jeg vet ikke helt om… Det kunne vært mer intimt,
for denne paven er mer…
-liberal. -Ja, men på den andre siden, kaftan.
Denne paven er mer avslappet.
Ikke så mye pomp og prakt. Alle protokollene… Han liker det ikke.
Bruno, vi burde ta denne. Det er til soldatene på veien tilbake.
Ja visst.
Ja, men jeg vil ha en til her.
-Han ble stikkete. Ta en til meg. -Ja.
Ikke bare jeg er nervøs. Alle er nervøse.
-Blir det selfie-stund med paven? -Ja, jeg tror det.
-Til slutt. -Ja.
-Er det langt unna? -Omtrent 20 minutter.
-Tjue minutter? -Ja.
Skittent. Det er en skitten by.
Men den er unik. Roma er unik.
Jeg kan gjøre deg blid, om du vil. Jeg står der oppe og…
Når paven kommer, sier du at du er en rapper
-og freestyler for ham. -Ja.
Vi ankommer om to minutter Hellige Fader.
Bra. Du har gjort det bra.
-Takk. -Toppkarakter.
-De kommer. -Nær? Hvor nærme?
De har mobilisert hele politistyrken.
En luksusheis! Moderne!
Å nei!
Hallo.
Buongiorno.
Dere er så stille!
Har noen dødd?
-Hallo. -Står til?
Velkommen. Vi ventet på deg.
Ja!
-Velkommen. Hvordan går det? -Bra.
Veldig bra.
Dere er ikke 50 år.
Du er ikke død. Jeg skal prate med tenåringer.
-Står til? -Hallo.
Alt bra? Får jeg kysse deg?
Ja da.
Jeg må ta mer betalt for to.
-Jeg tar hånden. -Hei.
Slik sier vi hei i mitt land. Jeg er fra Senegal.
-Som dette? -Som dette.
-Hallo. -Hallo.
-Hyggelig å møte deg.
-Hei. Hvordan går det? -Hei.
-Hallo. -Så hyggelig.
-Hei. Alt bra? Bra? -Ikke verst.
Så hyggelig å møte deg. Hyggelig å møte deg, sir.
Står til? Hyggelig.
Hallo.
Der borte. Disse barna er for disiplinerte.
-Ja, vi er det. -Vi er nervøse.
Ja.
Jeg tror dere ikke! Jeg burde gjøre meg klar for dere.
-Vi var spente på å møte deg. -Og spenningen brukte all energien deres.
-Ja, nettopp! -Da bør jeg dra, da.
Nei! Nei, vi bare pratet.
Ja.
Der.
Bra.
-Hvordan er kneet? Hva er galt med det? -Det er plagsomt.
Men… jeg har klart å gå i tre dager nå.
Hvordan var reisen?
Bra. Jeg fikk se hvor vakkert Roma var.
-Ja, det er vakkert. -Så dere kom for å prate med paven.
Ja.
Er ikke det kjedelig? Å prate med en prest?
-Nei. -Nei.
Det er faktisk ganske interessant.
Ok, la oss begynne.
-Hvordan begynner vi? Hvem begynner? -Hvem er frekkest?
Ok, jeg starter.
Jeg vil stille et personlig spørsmål. Får du betalt?
Betalt hva?
Lønn. Man får betalt for å være i en bedrift.
-Betalt for hva? -Som i lønn.
Å nei. Jeg får ikke betalt. Når jeg trenger nye sko, må jeg låne penger.
Jeg får ikke lønn. Men det går fint, for jeg spiser gratis.
Så du får alt gratis?
Ja. Der jeg bor. Når jeg har… høyere utgifter,
prøver jeg å ikke byrde Den hellige stol, så jeg spør folk om hjelp.
Men generelt sett har jeg en ydmyk livsstil.
Som en middelklasse, lavere middelklassearbeider.
Når jeg ser at en sosial organisasjon trenger hjelp…
Her om dagen hørte jeg for eksempel at de trengte en skole i Papa New Guinea.
En person sa at de ikke visste om de skulle be om penger.
Jeg sa: "Så klart skal dere det. Alle stjeler penger her.
Så jeg vet at jeg kan stjele litt og sende det til dere."
Hva mener du med det?
Når jeg ser noen trenge hjelp, ber jeg sjefen om penger.
Jeg ville spørre om du har en mobil.
-En mobiltelefon. -Nei.
-Hva med sosiale medier? -Nei.
Du er på Twitter.
Ja, sekretærene tar seg av det.
Å. Nei, jeg har ikke mobil.
Jeg fikk en da jeg ble presteviet som biskop for 30 år siden.
Den var som en sko, den var så stor.
Jeg trodde aldri jeg ville bruke den, men de ville at jeg skulle ringe.
Så jeg ringte søsteren min, og ga den tilbake.
Jeg er litt anakronistisk sånn sett.
Men jeg forstår at alle har en mobil.
Jeg kan ærlig talt si
at jeg vil fortsette å kommunisere med alt.
Og dette møtet er en måte å holde kontakten på.
-Savner du familien? -Ja, visst, det er klart!
Ja.
På søndager tenker jeg at de spiser lunsj sammen,
at de spiser pasta eller griller. Men hva kan man gjøre?
Ja.
Vi fem var faktisk ganske gode venner, og…
Tre er borte, så vi er to igjen.
Unnskyld. Er det ok å henvende seg til deg uformelt?
-Ja da. -Det går bra? Ok.
Jeg mener at kirken vil utgjøre gode ting,
promotere selvutvikling og så videre…
Men fra det jeg ser rundt meg,
får jeg følelsen av folk er skuffet over kirken, ikke over Gud.
Jeg er ateist, eller agnostiker, men jeg respekterer troende.
Familien min tror. De pleide å tro.
Folk går ikke i kirken der jeg bor lenger.
Jeg mener det er anakronistisk, gammeldags,
så jeg ville spørre hva du synes.
Fra ditt ståsted, hva tenker du om emnet?
Ja, det er sant at det i mange store byer
er en resignasjon eller distanseskaping.
Og det setter kredibiliteten i fare for folk.
Man er kredibel når man involverer seg i sitt vitnesbyrd.
De drepte for eksempel en nonne for et par dager siden på Haiti.
Hun hadde vært i Haiti i 20 år.
Hun organiserte og tok vare på gatebarn.
Alle mente at nonnen var utrolig,
for hun utsatte seg selv for fare når hun gjorde det.
Når det ikke er vitnesbyrd, blir kirken litt rusten.
Den blir rusten fordi det blir til en klubb av gode mennesker
som gjør sin religiøse plikt, men som mangler motet til å gå ut i forstadene.
Og jeg mener det er nøkkelen. Når man ser på virkeligheten fra sentrum,
så stenger man seg selv inne uten å legge merke til det. Én, to, tre.
De distanserer deg fra virkeligheten og du mister grepet om det.
Om du vil se virkeligheten, dra til forstedene.
For å finne ut hva sosial urettferdighet er, dra til forstedene.
Når jeg sier "forstedene",
mener jeg ikke kun fattigdom, men kulturelle og eksistensielle periferier.
Hvorfor tror du det skjer?
Hvorfor tror du noen klatrer på kirkestigen?
Det er et menneskelig fenomen. Vi alle…
Alle liker å være bekvem.
Så når en prest glemmer at han er en sau i flokken
og blir et lands prest…
Dette vil jeg understreke.
-Jeg bare deler, dette er ikke råd. -Nei da.
Alle kan endre strukturen om det vi vil er rettferdig.
De revolusjonære i historien endret strukturene.
Hvordan kan jeg hjelpe? Med alt.
-Hva synes du det er best at jeg gjør? -Sannsynligvis med murstein.
Khadim, hva gjør du? Jeg gjør den tykkere.
Jeg vil ha alle bildene på snoren.
Har du noen bilder av India? Fra reisen din til India?
Ja, jeg har mange. Jeg skal vise deg dem.
Jeg tok med meg alle avgangsting til India.
Jeg måtte kle meg pent og ta bilder med besteforeldrene mine.
Å.
Det var veldig spesielt. Og det betyr mye for dem,
for det er stort at kvinner får utdanning.
Foreldrene mine er immigranter, som dine.
Jeg er fra Boston, men foreldrene mine er fra India.
De reiste halve jorden rundt
så jeg kunne få de mulighetene jeg har hatt.
Gå på universitetet, få muligheten til å studere medisin,
få rettigheter som kvinne…
Jeg fikk alt det fordi foreldrene mine migrerte.
Siden foreldrene mine er immigranter, har jeg også opplevd rasisme.
Og jeg vil gjerne vite om du har opplevd det.
Det har jeg ikke. Jeg har ikke møtt på rasisme. Heller det motsatte.
I Argentina var immigranter velkomne fordi de var trengt.
Populasjonen i Argentina er på ca. 46 millioner nå.
Og kun 600 000 er innfødte.
Så majoriteten i befolkningen er migranter. Det er fantastisk.
En blanding av kulturer som har vært bra for oss. Ville du si noe? Ja.
Jeg kommer fra Senegal.
Broren min dro med en migrantbåt til Spania da han var 14.
Så en 14 år gammel gutt brukte åtte dager
til sjøs på en migrantbåt
og ante ikke hva han kunne forvente.
Han håpet han kom frem og fikk et godt liv.
Men den virkelige reisen begynner når du er der.
Det er da problemene starter.
Når du føler deg annerledes, når du blir stoppet av politiet på gata,
når du sover på gata,
når du føler deg fortapt fordi de sier du er annerledes.
Og jeg synes det er trist at det er passet ditt som bestemmer fremtiden din.
Problemene med migrasjon bør adresseres på alvorlig vis.
Migranter bør ønskes velkommen, tatt imot,
snakkes positivt om og integrert.
Mennene og kvinnene utnyttes
for å komme seg på en migrantbåt
uten en garanti for å klare seg. De utnyttes, tortureres,
de blir frastjålet alt av penger,
og så blir de fortalt at de må dra en spesifikk kveld.
Når de kommer til stranden, ser de båten.
Om de ikke går om bord, blir de skutt.
Dette skjer, mens vi snakker, i utkanten av Europa.
Og enkelte styresmakter er noen ganger medsammesvorne, og migrantene sendes hjem.
Det er land i Europa, som jeg ikke skal nevne
av diplomatiske grunner.
Men de har små byer eller landsbyer som nesten står tomme.
Byer med bare 20 eldre personer. Med udyrket mark…
Land med lave fødselstall.
Land med en gjennomsnittsalder på 46, de ønsker ikke migranter velkommen heller.
Så da blir de gamle.
Synes du ikke det er egoistisk?
"Jeg ønsker velkommen når jeg vil det, når jeg trenger dem."
Det er utnyttelse. Bak de ordene står det en som utnytter andre.
"Jeg bruker deg. Jeg tar deg ikke imot som et søsken. Jeg bruker deg," ikke sant?
Det er et tankesett som utnytter. Og bak ligger skyggen av slaveriet.
Migranten ses som en slave.
Kolonialismen ligger bak en barnslig migrasjonspolitikk.
Det er en politikk som ikke integrerer. Det er noe toleranse.
Men så lenge land ikke integrerer,
vil ikke migrasjonsproblemet løses på riktig måte.
Jeg mener også at det i USA, og nesten alle andre steder,
så går migrasjonsproblemet og rasisme hånd i hånd.
For de fleste hvite immigranter i USA
har mange rettigheter. De lever godt.
Men de fleste ikke-hvite immigrantene
har ikke de samme rettighetene.
Jeg sier det med respekt.
Det er som om det skulle vært førsteklasses og annenrangs immigranter.
Om du kommer fra Ukraina, fra den store tragedien,
er du mer velkommen, noe som er greit.
Men om du kommer fra Afrika,
blir du avvist, eller de prøver å sende deg hjem.
Migrasjonsproblemet er ikke løst, og det er alvorlig.
Du nevnte problemet med kolonialisering.
Kirken er en institusjon som hadde en sentral rolle i kolonialismen.
I Latin-Amerika i det minste. Vi har pratet om rasisme,
og vi har en kirke som anser Jesus og Maria som hvite,
som de åpenbart ikke var. Er ikke det selvmotsigende?
Det jeg synes er selvmotsigende, er å ikke eie sin egen historie.
Kirken har vært gjennom de stadiene du nevner.
Men hver og en av oss tilhører et samfunn, et land og en kultur med en fortid.
Og det å eie sin fortid kan være vanskelig noen ganger.
Å eie sin egen fortid kan noen ganger være flaut.
Sammenhengen er spesielt vanskelig for kristne. Selv i Vatikanstaten.
Selv der. Jeg ser åndelig verdslighet nå og da i Vatikanstaten.
Jeg har spurt Herren om å rense den sakte, men det er lekkasjer overalt.
Overalt.
En kirkereform bør skje fra innsiden og ut,
og kirken bør alltid reformeres, alltid. Kulturer endrer seg, og kravene med.
Slaveriet, for eksempel. Kirken sa ikke noe om det
fordi kulturene var slik den gangen.
Ingen prater om slaveriet i dag slik de gjorde den gang.
Men kirken er ikke uvitende, men vet. Når jeg sier "kirken", mener jeg kristne.
De vet at det er like mye slaveri nå som den gang, men det er annerledes.
For eksempel en kvinne i jobbkø.
De sier: "Ja, ma'am. Denne passer deg.
Det er elleve timers arbeidsdag og lønnen er 600 euro i måneden."
"Men jeg kan ikke leve av det."
"Det er ditt problem. Se på køen bak deg!"
Det er moderne slaveri, det er markedsslaveri.
Eller ta en kvinne som må være forsiktig, så hun ikke blir gravid,
fordi hun da får sparken så snart de vet det.
Det er en annen type slaveri. De tar fra deg retten til å være mor.
I dag er det moderne slaveri, som vi kirkefolk,
kristne, bør fordømme.
Jeg er fra Ecuador. Jeg ble født der.
Da jeg var tre år, flyttet vi til Sevilla, Spania.
Så jeg måtte gjennom mobbing og rasisme.
Unnskyld meg.
-Dette er et følsomt emne for meg. -Ja. Vær så god.
Takk.
Så… når jeg måtte holde ut alt det,
ble jeg deprimert.
Og jeg fikk et fryktelig forhold til kroppen min,
og jeg utviklet bulimi.
Jeg fikk til og med selvmordstanker.
Hele troen min kollapset.
Så nå leter jeg etter lykke, og jeg har lyst til å slette fortiden min.
Den evangeliske kirke har hjulpet meg mye,
men jeg får også terapeutisk hjelp.
Så spørsmålet mitt er, er du lykkelig, og har du noen gang følt deg ensom?
Jeg tror nok alle har følt seg ensom fra tid til annen. Jeg har iallfall det.
Føler man seg ensom, får man merkelige innfall for å få slutt på følelsen.
Ensomhet er som en livstid med vinter.
Når det er overskyet, for å si det slik,
du endrer ikke retning. Aldri. "Å, jeg tar feil. Jeg har det ikke bra."
Man stopper opp og venter på at vinteren skal bli ferdig,
og man tenker over om man burde endre seg eller ei.
Dialog har hjulpet mye.
Å ha kjærlige folk som bryr seg. Noen ganger kan det være foreldre.
Noen ganger kan det være pastoren din. Noen ganger en venn.
Fotrolige er gode å ha i slike tider. Men av min egen erfaring,
så har de mørkeste tider jeg måtte gå gjennom vært til det bedre.
Og jeg har opplevd fæle ting i livet.
Men når livet gir deg muligheten,
og Gud gir deg nåde til å eie dem og omfavne dem,
kan de erfaringene være fruktbare.
Det ser ut som en storm kommer. Se på det.
Hva foregår?
Slik føles livet av og til også. Alt virker rolig,
og så kommer det en storm, og du lurer på hva som traff deg.
-Hvor gammel er du? -Hva?
-Hvor gammel er du? -Jeg er 22.
-Å, du er ung. -Jeg er 22.
-Hva studerer du? -Profesjonell sminkør.
-Jeg ringer deg for å gjøre meg kjekkere. -Når som helst.
Det er nok flere som vil prate.
De ville det. De hadde hånden oppe.
Jeg er fra Santiago del Estero, fra et arbeiderklasse-nabolag.
Jeg er katolikk. Jeg tar del i kapellets aktiviteter.
I tillegg er jeg feminist.
Jeg er med i en org. kalt "Katolske kvinner for retten til å bestemme".
I 2019, da jeg lærte bort katekisme,
tok abortdebatten plass. Det var noe som ikke stemte:
hvorfor ville kirken stå mellom en kvinne og hennes rettigheter? Nei?
Jeg tror Jesus ville vært på kvinnens side.
Han ville ikke dømt henne slik de gjør under gudstjenesten.
Jeg kjenner folk som har tatt abort.
I stedet for å lære dem evangeliene,
peker de på dem, kaller dem mordere og er forferdelige mot dem.
Men de går i kirken for å finne Guds kjærlighet. De vil høre hans ord.
Jeg vil gi deg noe.
Å kunne ha dette
og bære den med meg i sekken har vært…
Unnskyld meg.
Det har vært en vanskelig opplevelse.
Og nå er jeg så stolt av å ha den med meg.
Jeg ville gi den til deg med kjærlighet og respekt.
Takk.
Du understreket forståelsen
for kvinner som tar abort.
Med tanke på det, forteller jeg alltid prester at
når en person i en slik situasjon kommer til dem med skam…
Fordi abort skaper dype sår hos kvinner…
råder jeg dem til å ikke stille spørsmål, men å være barmhjertig, slik Jesus var.
Jesus tok imot alle.
Uansett om du har syndet stort, eller om alle forlater deg,
vil aldri Herren dra fra deg.
Men problemet med abort bør adresseres vitenskapelig
og med en viss kaldhet.
I bøker om embryoer står det at en måned etter unnfangelsen
er DNA-et samkjørt og at alle organane er på plass.
Derfor er det ikke bare en tilfeldig celleklump,
men et menneskeliv satt i system.
Så spørsmålet som bør stilles når man prater moralsk om dette, er…
Er det greit å eliminere et menneskeliv for å løse et problem?
Du drar til legen.
Så er det greit å betale en leiemorder
for å eliminere et menneskeliv for å løse et problem?
Det er så klart følelsesmessige situasjoner som gjør alt vanskeligere
og som kan gjøre det nesten umulig, i psykologiske termer,
å utføre svangerskapet. Det forstår jeg.
Ja, men det er virkeligheter. Abort eksisterer.
Jeg tror ikke kvinner tar lett på beslutningen.
"Ja da, jeg skal ta en abort.
Det går bra. Problemet er løst." Nei, det er gjennomtenkt.
Hun er i en dialog med Gud. Hva gjør vi med disse kvinnene? Altså, kirken
som institusjon. Hva gjør vi? Skal vi ta dem til side, peke og si:
-"Nei, dere er mordere"? -Nei.
Eller skal vi bli hos dem og hjelpe dem med beslutningen?
Skal vi være med dem og støtte dem?
Uansett hvilken beslutning de tar, uansett om det er en abort eller ei. Nei?
Jeg ville si at jeg gjør det samme, bare fra motsatt side.
På lørdager drar jeg til abortklinikker, står ved døren
og prater med jentene som går inn.
Jeg spør dem om hva de trenger eller hvorfor de har tatt beslutningen.
Mange ganger gjør de det ut av frykt
for at foreldrene deres vil kaste dem ut hjemmefra.
"Jeg vil ikke kunne studere mer. Jeg har ikke penger. Jeg er redd.
Jeg har for mange barn. Jeg kan ikke ha flere."
Om du kan finne en løsning på problemet som skapte tilstanden,
så tar de ikke abort. Jeg har sett det mange ganger selv.
Ikke så mange ganger som jeg skulle likt.
Og jeg har aldri hørt en kvinne
angre på at hun ga livet en kjangs.
For kristne er livet en gave. Og for ateister,
om du ikke tror på det evige liv, hvordan kan du ta barnets eneste liv?
Ikke at jeg oppfordrer alle jenter til å gå til en abortklinikk
bare fordi jeg har på denne, nei. Vær så snill!
Jeg tar del i kirkelige aktiviteter, som deg.
Men jeg står med den kvinnen uansett hva hun velger.
Du er omringet av kvinner som har tatt abort.
Ser du ikke hvilken lidelse abort skaper?
Jeg har den evangeliske tro, men jeg likte det María sa.
At hun går dit og prater, men at det ikke er noen plikt.
Det er som pastoren… Unnskyld, ikke pastoren…
Som om pave Frans sa, at vi skal ta folk imot.
Og uansett hva du har gjort, betyr det ikke noe,
for Herren vil ta deg imot med åpne armer.
Det betyr ikke at du ikke føler skyld. Du bare valgte en abort.
Du står fritt til å velge hva du vil. Du er fri. Det går fint, vet du.
Men hvordan kan du være fri om noen kommer og dømmer deg for handlingene dine?
Jeg har aldri dømt noen.
Jeg ska si min mening. Jeg er en mor, og for å være ærlig
sjokkerer Marías utsagn meg. En gang tenkte jeg på det,
men det er ikke situasjoner… Altså, når du velger abort,
er det siste utvei, det valget du har.
Og det er ikke bare å mate et barn og skape tak over hodet dets.
Det finnes folk som ikke er klare for å oppdra et annet menneske.
Situasjonen deres, livet deres…
Det ender alltid opp med barn som er uønsket.
Jeg slet under graviditeten
da faren til barnet forlot meg.
På den tiden snudde også min far meg ryggen.
Så man føler seg ikke bare forferdelig fordi man har noen i magen.
Samfunnet og folk rundt deg forlater deg. Alt du kjenner til kollapser.
Og i tillegg har du ansvar nå.
Så tingene du sier vil ikke slutte å skje, men mange kvinner dør mens de prøver.
Og feministbølgen…
kan den fokusere på å skaffe ressurser så mødre kan fortsette graviditeten?
Ja da.
-Kvinner som vil, gjør det. -Ja.
I stedet for å gjøre aborter trygge, lovlige og gratis,
kan vi fokusere på å hjelpe dem som vil bli mødre.
Jeg synes også at abort er et offentlig helseproblem.
Det tærer på mødres liv, så…
Jeg er ikke for abort, jeg vil ikke ta abort uansett hva.
Men jeg er for å ikke straffe noe som skjer.
Noe som har skjedd i lang tid og som vil fortsette å skje.
Og selv om det straffes,
er det kvinnene med tilgang til dette som er de priviligerte.
Kvinner i det øvre skiktet, som har det bra.
Og hvem lider de verste konsekvensene?
Kvinnene fra periferien.
Kvinner som bruker kleshengere eller en strikkepinne,
som vil skyve den opp i vaginaen for å ta abort. Og de vil sannsynligvis dø.
På den andre siden
er det rart at debatten foregår i et skyldsperspektiv mot kvinner.
Om det er en person som vil avslutte et svangerskap,
bør de følges på veien. Det var til og med en sammenligning med en leiemorder.
Kvinner som tar abort ble sammenlignet med mennesker som hyrer leiemordere.
-Og det synes jeg er forenklet. -Ja.
Det er interessant hvor sensitiv du er. Og takk for det.
Du innser at det ikke er et matteproblem, men et menneskelig problem.
De sterkeste delene av argumentasjonen din baseres på den sensitiviteten.
Jeg prøver ikke å være nedlatende. Jeg mener ikke sentimentalitet.
Du føler på et menneskelig problem. Det er det jeg mener.
En kvinne som har tatt en abort, bør ikke være alene. Vi bør være med henne.
Hun har tatt beslutningen. Hun har tatt abort.
Vi burde ikke sende henne til helvete eller isolere henne, nei.
Vi bør stå ved hennes side. Men vi må kalle en spade for en spade.
Å stå ved hennes side er én ting, å rettferdiggjøre handlingen er noe annet.
Jeg vil betrakte
dette fra kirkens standpunkt, fra kirken som institusjon.
Ikke for å generalisere, så klart, men det er mye hykleri
ved problemer som dette.
Vanligvis sies det at liv skal beskyttes, at man har retten til å leve,
og at det er en synd… Men igjen, når det kommer til andre aspekter…
Hva med pederasti innad i kirken?
Mange i kirken avviser ofre
eller står på forbryterens side.
Livet kommer på andreplass. Jeg er Juan Cuatrecasas.
jeg går på Opus Dei-skolen i Bilbao.
I skoleåret 2008 til 2009,
da jeg var mellom 11 og 12 år,
ble jeg seksuelt misbrukt av en lekmann.
Og, vel…
Unnskyld meg.
Det går bra.
Uttrykk deg slik du vil. Gråt, om du vil.
Det går bra, sønn.
Uansett… Mannen ble dømt.
Vel… først dømte tingretten ham til 11 år.
Men av grunner jeg ikke skal gå inn på,
men jeg synes de er tvilsomme… ble straffen kortet ned til to år.
Og dermed havnet ikke mannen i fengsel.
Og han…
Han fikk fortsatt lov til å undervise der han var.
Så… kan jeg gi deg noe? Et brev?
Dette brevet…
Det er et svar til faren min.
For faren min, på et punkt…
I 2014 bestemte faren min seg for å skrive til deg personlig,
for å få støtte.
Kanskje ikke du husker brevet. Jeg kan vise deg det.
Ja.
Dette er svaret ditt.
Fikk du et svar fra Kongregasjonen for troslæren?
Ja.
Jeg sendte det dit for å få en kjennelse.
Etter at vi…
Takk.
…mottok brevet, så fikk
skolen, hvor dette skjedde,
skolen Opus Dei, et nytt brev
fra Kongregasjonen for troslæren
hvor det stod at undersøkelsen ble arkivert og at lærerens
gode navn skulle bli gjeninnsatt.
Så jeg tror spørsmålet mitt er åpenbart.
Hvorfor tok de den beslutningen?
Og nå som det foreligger en endelig dom
og faktaene er på bordet,
vil kirken, som en institusjon, endre mening
eller rette opp i ordene som Kongregasjonen ytret
på et punkt?
Saker med overgrep av mindreårige foreldes ikke.
I kirken i det minste. Om de gjør det,
underkjenner jeg foreldelsen automatisk.
Jeg vil ikke at dette skal foreldes noensinne.
Problemet med overgrep av mindreårige er alvorlig.
Ikke bare i kirken, men overalt.
Det er mer skandaløst i kirkens tilfelle, for du ødelegger
folk på det stedet hvor de skal beskyttes.
Det er menn og kvinner som ødelegger. Overgriperen ødelegger et barn.
Og om det er en fra kirken, er hykleriet og dobbeltlivet forferdelig.
Takk for at du rapporterte ham, for det krever tapperhet
å rapportere dette. Det er ikke lett.
De sosiale forholdene er sterke.
Og noen ganger blir personen som rapporterer anklaget for injurier.
Det skjer noen ganger.
Det smerter meg at straffen var mild.
På den annen side virker den konsekvent, men så er den ikke det.
Men nå som det er en endelig kjennelse,
vil jeg se på saken på nytt.
Det kan du stole på.
Du vet nok at det er mange prester og biskoper under deg
som er dårlige mennesker.
Og ingen debatt er mulig. De er dårlige mennesker.
Det er mulig at enkelte ikke er gode.
Og det er derfor mitt ståsted er så klart.
Om noen gjør noe som er feil, må det rapporteres, så vi kan ordne opp.
Vi har nulltoleranse. Det er kirkens retningslinjer.
Når det er overgrep innad i en familie, blir det ofte holdt skjult, for eksempel.
Så mange som 42 til 50 prosent.
Det er fortsatt en vane å skjule det.
Kirken har alltid vært fristet til å gjøre det
frem til de innså at det ikke burde gjøres.
Jeg kan umulig vise empatien jeg føler med en person som har blitt misbrukt,
men det smerter meg dypt.
Har du noen gang pratet med en prest, biskop eller noe
som har blitt dømt, eller noen du kjenner som har misbrukt noen?
Jeg har det.
Hva er meningen din, eller hva får du ut av det?
Jeg har vært borti det meste. Fra personer som nekter for det,
selv med beviser… De har lukket seg helt.
Jeg ser også dem som angrer, de som
bærer meg seg skammen for det de har gjort.
Jeg har pratet med noen, ja. Selv enkelte som soner.
Jeg tror ikke det er en løsning, det at du nå sier
at du skal se på saken på nytt.
Det er ikke demokratisk, ikke rettferdig. Dette er ikke rettferd.
Han måtte kommet hit så du kunne sagt at problemet skal bli løst.
Hva skjer med dem som ikke kunne komme hit?
Dette begynner ikke i dag. Dette arbeidet begynte for mange år siden.
Vi har vært klare på dette, vi har disiplinert presteskolen,
vi har straffet prester som er overgripere eller til og med lekfolk.
Vi jobber hardt. Det er i gang. Dette begynner ikke i dag,
bare fordi dere er her.
Men overgriperkulturen forblir.
Overgriperkulturen er dessverre overalt. Kirken prøver
å forhindre at prester og nonner begår overgrep. Nå for tiden mener jeg vi er
et eksempel på kampen mot overgrep, vårt arbeid i hvert bispedømme, Vatikanet.
Det er prester i fengsler overalt.
Jeg synes ikke det blir gjort nok med tanke på de som har overlevd
dette, og som må vente mange år på et svar, og helt alene!
Om jeg er en prest som har begått overgrep, har jeg en institusjon bak meg.
Men om jeg er et overgrepsoffer, må jeg stå foran retten alene.
Så hvordan kan du si at det blir gjort nok, eller i nærheten av nok?
Du forsterker noe som er bevist å være nytteløst.
Når du øker bevisstheten
om at kirkens hierarki går i de baner,
er ikke overgrepsofferet alene mer.
Fordi du øker bevisstheten om at vi er med deg, vi kaller på deg.
Når grupper innad i kirken er korrupt,
som dem som torturerte denne gutten, er det vanskeligere å føle seg
støttet av kirken, fordi de har misbrukt og torturert osv.
Men vi må tenke at kirken er på den gode sti.
Jeg sier ikke at alt vi gjør vil løse problemet,
for det er et menneskeskapt problem, menneskelig ødeleggelse.
Det er et alvorlig sosialt problem. Kirken bør ta et steg frem og si:
"Dette skjedde i mitt hjem, og jeg har tatt slike og slike beslutninger.
Dette er vår vei."
Det kan være andre veier,
men vi begynner å øke den sosiale bevisstheten. Det er nøkkelen.
-Nå? -Nei.
-Er du sikker? -Nei.
-Nå? -Ja.
Det er ikke mulig.
-Gre håret ditt. -Akkurat.
Det er det jeg får for en dusj om kvelden.
Vet du hva en ikkebinær person er?
Ja.
Gjør du? Det gjør meg glad.
Vel, om noen ikke vet det… så er en ikkebinær person
en som ikke er mann eller kvinne, eller ikke helt i det minste.
Og ikke hele tiden. Det er folk som flyter. Jeg er Celia, og jeg er ikkebinær.
Og jeg er kristen også.
Noen ganger er det utfordrende for meg å leve i begge verdener.
Og jeg vil spørre deg om du ser om det er rom innad i kirken
for transpersoner, ikkebinære eller LGBT-personer generelt.
Alle er barn av Gud. Alle.
Gud avviser ingen, Gud er en far.
Og jeg har ikke rett til å kaste noen ut av kirken.
Plikten min er å alltid ønske velkommen.
Kirken kan ikke lukke dørene for noen.
Hva mener du om kirkefolk eller prester som promoterer hat
og bruker bibelen som støtte for hatefulle ytringer?
De leser evangeliene og sier: "Jeg ekskluderer deg ikke, bibelen gjør det."
Jeg er lei av å si at det ikke var det Jesus mente.
Slike personer er infiltratører.
De er infiltratører som bruker kirken for sine egne personlige meninger
som kommer av personlig trangsynthet.
Det er en av korrupsjonene innen kirken.
De trangsynte ideologiene…
Dypt der inne lever slike mennesker med store motsigelser.
De dømmer andre fordi de ikke kan bøte for sine egne feil.
Generelt sett er folk som dømmer motsigende.
Det er noe inne i dem. De føler seg frigjort når de dømmer andre,
når de bør se på seg selv og sin egen skam. Men når kirken
mister sin universalitet… de blinde, de døve, de gode, de onde…
Alle sammen, så vil det ikke være en kirke mer. Alle har en plass.
Jeg har et lignende spørsmål.
Jeg ser på meg selv som feminist i kirken min, hvor jeg tar del.
Synes du jeg hadde vært en bedre kristen om jeg ikke var feminist?
Feminist har røtter i et adjektiv, og jeg bryr meg mest om substantiv.
Vi er inne i en adjektivs-kultur. Vi gjør alt relativt
via adjektiver, og vi stabler dem opp. Adjektiver blir ikke døpt,
substantiv gjør det, folk gjør det. Og jeg tror på folk.
Kan du forestille deg en kvinne i din posisjon?
Altså, selv om vi kvinner tar del i kirkens aktiviteter og støtter det,
hva hindrer en kvinne i å være i din posisjon?
Om du kan se det for deg, da.
Der ligger det et teologisk problem.
Det er to konstituerende strømmer innad i kirken. To prinsipper.
Så prestetjenesten er for menn.
På morssiden, som er langt viktigere, er kvinnene.
Fremmelsen av kvinner er i tråd med deres eget kall som kvinner,
ikke med presteskapets machismo.
Ellers ville kvinner blitt redusert.
Kvinner har en funksjon innad i kirken, fordi kirken er i seg selv kvinnelig.
I språk med grammatisk kjønn, er som regel kirken hunkjønn.
Kirken er en kone, Kristus' kone. Den er ikke hans ektemann.
Kristus er ektemannen. Det er troen vår.
Kvinner bør fremmes. I Vatikanstaten er viseguvernøren en kvinne.
-Ja. -Kvinner tar seg av økonomi.
Så kvinner kan ikke bli prester?
Nei, fordi det er retningslinjene.
Bak ønsket ditt om å fremme, viser du… Ikke bli sint nå.
Jeg skal ikke det.
Du viser at du følger machismo,
for det faktum at en kvinne ikke kan bli prest plager deg. Ser du det?
Ja, fordi vi er i alle andre yrker.
Vi lærer bort katekisme…
Du plages av noe som ikke kan skje i dogmatiske termer.
Og kvinner ville blitt redusert av sin største ressurs. Kirken…
Nei, jeg mener ikke å frarøve dem og fjerne dem fra sine roller,
men å la dem ta alle slags roller, slik som menn.
Det ville ikke vært noen originalitet. Det er et alvorlig dogmatisk emne
som ikke reduserer kvinner. Heller motsatt, det betoner
hvor de bør være. Å være en prest er ikke bedre enn å ikke være en prest.
Jeg respekterer andre meninger. Det går bra, men det er ikke sant.
-Det er ikke kirkens tro. -…fra kirken.
Og det er ikke frarøving.
Å være kvinne innad i kirken er viktig.
Vet du hva Tinder er?
Nei, kjære.
Jeg er flau. Jeg føler meg gammeldags.
Det er en mobilapp hvor du kan møte andre mennesker
og kanskje havne i et forhold.
Det handler mest om sex, men i noen tilfeller kan man møte noen.
Det er faktisk slik jeg møtte partneren min. Jeg lastet opp bilder
og beskrev meg selv og interessene mine. Så fikk vi kontakt,
og det er slik vi møttes.
Nei, det er åpenbart at jeg ikke…
Telefonen min… Ikke slik, det er sånn man prater nå. En normal mobil.
Har du aldri ønsket deg et forhold?
-Aldri hva? -Et forhold.
Å, jeg var i et forhold før jeg ble ordinert.
Var du?
Men så valgte jeg sølibatet.
Hva tenker du om det hun sa, om Tinder?
Jeg vet ikke. Det er fint at folk treffer hverandre. Det er vanlig.
Hva tenker du om det aspektet ved unges liv?
Det er morsomt. Unge folk er ivrige på å møte hverandre, og det er bra.
En ting jeg beundrer ved de unge, er mangelen
på grenser, og det mener jeg på en god måte.
Man har familiegrenser, landegrenser kanskje religiøse grenser.
Men som mennesker går dere lenger. En av de største ressursene
til unge er det jeg kaller "Christopher Columbus-komplekset".
Dere vil oppdage, dere vil gå lenger, dere vil ta risiko.
Og det er bra for dere, for det lærer dere
at ideologiske rammer er relative,
enten de kommer fra samfunnet, et politisk parti eller kirken.
-Min tur. -Ja visst.
Ok. Jeg er Alejandra. Jeg skaper innhold for voksne, pornografi.
Jeg gjør det ved å strømme direkte. Jeg har pc-en min og alt,
og så går jeg på nettet. Jeg har en annen nettside som er et sosialt nettverk
hvor jeg laster opp videoer og selger dem, og alt funker vi sosiale medier.
Visste du alt det?
Jeg synes det er et godt aspekt ved utviklingen av kommunikasjon.
Kommunikasjonssystemet skal redde kommunikasjonen selv,
det skal hindre det fra å forsvinne.
Når du kommuniserer via sosiale medier, burde det være én-til-én.
Det er et forhold. Mest når det brukes til jobb,
men også for kommunikasjon. Men det bør være et skille
mellom alt av sosiale medier og det moralske ved det du gjør,
avhengig av hva etikk er for deg.
For eksempel om du selger narkotika gjennom kanalene,
da forgifter du de unge, du skaper skade, du promoterer kriminalitet.
Bruker du kanalene til å skape kriminelle forbindelser eller sosiale institusjoner,
er det umoralsk. Etikken ved sosiale medier avhenger av bruken.
Jeg har vanligvis et visst antall medlemmer.
De ber om veldig spesifikke ting, og ikke alltid av seksuell natur.
Noen ganger er det veldig seksuelt.
Kanskje undertøy eller spesifikke ting, som tilpassede videoer,
men jeg setter grenser i henhold til hva jeg gjør og ikke.
Om jeg ikke liker det de ber om, gjør jeg det bare ikke.
Jeg liker at du kan bestemme dine egne grenser.
Pornografi er veldig skadelig, for når alt kommer til alt, blir folk som objekter.
En person bestemmer hva du gjør, "Gjør ditt, gjør datt",
som om du er et objekt.
Jeg vet ikke om du vet hvordan det skader deg.
Dessuten skader det også personen som tar inn alt.
Jeg prater i seksuelle termer her. Det skader dem.
Det er rent vitenskapelig. Ved seksuelt samleie
skiller du ut noen hormoner
som skaper et bånd med den personen. Så om du har sex
med en person du ikke kjenner gjennom en skjerm,
skaper du et bånd med skjermen eller med deg selv når du onanerer.
Du isolerer deg selv fra verden rundt deg for å fokusere på en skjerm.
Jeg er kristen, så jeg mener at kroppen min er tempelet til Den hellige ånd.
Du angriper kroppen din.
Jeg mener pornografi ødelegger personen,
det gjør jeg.
Det er den eneste avhengigheten som behandles som rusavhengighet
eller alkoholavhengighet uten inntak av en fysisk substans.
Pornografi reduserer personen.
Det hjelper deg ikke med å vokse.
Dem som bruker pornografi reduseres i menneskelige termer.
Du nevnte rus som et eksempel. Rus reduserer deg òg.
Og folk som er avhengige av porno forblir
i en tilstand som ikke lar dem vokse.
Jeg har et spørsmål. Kan du bli utsatt for vold på jobb?
Nettsidene har veldig strenge regler når det kommer til sånt.
Det er for eksempel personer som liker å se blod.
Men det er ikke lov. Du blir blokkert om du gjør det. Du blir utestengt
og rapportert, og så får du ikke åpne flere sider.
Føler du deg trygg og komfortabel?
Absolutt. Når jeg skrur på kameraet, legger på sminke,
tar på øyevipper og alt det, føler jeg meg som en diva. Men jeg må si
at karakteren jeg spiller har tatt over. Jeg var så sjenert før.
Tanken på å være her og prate med dere var uaktuell.
Jeg hadde vært livredd.
Så det at du kan gå ut av karakter, en offentlig person…
Alle mine plattformer er offentlige…
Det har gjort at jeg kan ta kontroll over min egen kropp og personlighet.
-Og jeg er mer selvsikker på troen min. -Ja.
Mener du også at onanering er galt?
Jeg mener det gjør deg innovervent og at det isolerer deg fra
folkene rundt deg. Og det ekte livet.
Ja. For du trenger ikke en annen person til å føle nytelse.
Jeg mener onanering og pornografi skader folk noe voldsomt.
Du blir sakte, men sikkert dratt ned i et hull det er vanskelig å komme ut av.
Kjenner du ingen som mener at onani er noe kult,
noe som gir fordeler? Du sier at du har sett folk lide på grunn av pornografi
og onani… Men har du noen gode eksempler?
Et godt eksempel?
-Du nyter seksualitet og nytelse. -Seksualitet.
Jeg tror de fleste har onanert i oppveksten.
Ok… Nå vil jeg nevne et kriterie
som vil forhindre oss fra å gå oss vill i noen labyrinter.
Sex er en av de vakre tingene Gud har gitt mennesket.
Å uttrykke seg seksuelt er bra.
Alt som reduserer et ekte seksuelt uttrykk
reduserer deg også, det gjør deg halv, og det reduserer det fine.
Sex har en egen dynamikk. Det eksisterer av en grunn. Det uttrykker kjærlighet.
Det er nok i kjernen av seksuell aktivitet.
Så alt som drar deg vekk fra det,
eller som drar det i en annen retning, reduserer seksuell aktivitet.
Noen ganger, når jeg tar imot vitnesbyrd, sier noen: "Jeg har gjort noe ekkelt".
Seksuelle ting. I stedet for å si: "Jeg håndterte seksualiteten dårlig.
Jeg tenkte på meg selv, og ikke å elske."
Katekismen er på et tidlig stadium i henhold til sex.
Jeg tror vi kristne ikke alltid har hatt en moden katekisme i henhold til sex.
Det er en av de vakre tingene Gud har skapt.
Jeg skal si det veldig tydelig,
for jeg føler ikke skam over egen kropp.
Jeg har en partner. Å ha sex med personen er ikke det samme som onani.
Det er å anerkjenne kroppen min, det jeg liker.
Om jeg ikke vet hva jeg liker, hvordan jeg liker å bli berørt eller sett på,
hvordan kan jeg forklare det til andre? Eller skal jeg anta at de vet?
Så denne jobben betød å fjerne barrierer
og faktisk bli kjent med hvem Alejandra var,
og ikke føle på skam eller frykt. Og jeg elsker det jeg gjør.
Du sa at vi har blitt til objekter. Vi har alltid blitt sett som objekter,
men i dag kan man tjene penger på det. Det er den beste jobben jeg har hatt.
Jeg er helt fri når jeg er hjemme. Jeg er der som mor.
Fra morgenen og frem til hun legger seg
vet datteren min at mamma er der. Jeg er veldig nyttig hjemme.
Jeg er ikke en fraværende mor, som jeg var
da jeg jobbet fra 08.00 til 22.00, og det var ellevilt i desember.
Det var en tid det gikk en hel måned uten at jeg så henne våken.
Så denne jobben har betydd frihet for meg.
Og det er en av de beste jobbene jeg har hatt,
for jeg kommuniserer mye med folk og kan være meg selv.
Nå legger vi oss.
Det er leggetid, kjære. Jeg er så stolt. Du klarte det!
Ja. Du er ferdig.
Året er endelig over. Hvordan har du det? Du trenger ikke å stå opp tidlig!
Nei, ingen tidlige oppvåkninger, ingen flere roller å fylle!
-Er du klar for den nye skolen? -Ja.
-Likte du det jeg viste deg? -Ja?
Jeg er glad i deg.
Sov godt, lille venn. Glad i deg.
Jeg slår av lysene.
Dro du på festen? Hvordan var det?
Hos tante? Bra. Det var gøy.
Hvor var det hen?
På et sted som var… Det føltes ikke ut som Madrid.
Det var på landsbygda.
Så José var der?
-Ja. -Ja?
Var han på bursdagsfesten? Med familien?
Han har vært der før. Han har det!
Å Gud, hjelp meg. Å Gud, skynd deg og hjelp meg.
Faderen, Sønnen og Den hellige ånd.
Som det var i begynnelsen, så nå og alltid og i all evighet. Amen.
La oss synge av glede med hyrdens stemme. La oss takke Gud,
som er lyset og veiviseren.
Herre, jeg vil be for mine foreldre, måtte du velsigne dem.
For vår katekumen, vår katekist,
for hele kirken, Herre. For alle i smerte
som ikke kjenner deg. For alle som har det vanskelig nå, Herre.
Jeg er María. Jeg er den eldste av seks søsken.
Jeg har en kristen familie
hvor Kristus alltid har vært midtpunktet i familien.
Jeg har hatt mine foreldres tro siden barndommen. Vi hadde ikke noe valg.
Vi tilhører Den neokatekumenale Vandring.
På lørdager er det nattverd.
"Du bor under mitt tak, så du må bli med."
Men nå er jeg gammel nok til å velge en annen vei.
Jeg har sett Gud eksistere.
Jeg vet ikke om det er bra eller ei,
men jeg har sett det fra et trosperspektiv.
Jeg har sett at kirken elsker og tar meg imot, selv når jeg ikke elsker meg selv.
Jeg synes alle temaene vi har pratet om er viktige,
for de påvirker oss alle.
Men jeg merker
en bekymringsverdig tap av tro.
For meg…
er det ikke det at det er urelevant,
men jeg tror det å føle seg elsket av Herren er nok for meg.
Jeg trenger ikke…
Jeg forstår lidelsen til kvinner som vil ta abort.
Jeg forstår en immigrants lidelser.
Jeg forstår lidelsen til en person fom føler seg forlatt av andre.
Men jeg føler at alt kommer på andreplass når man har Guds kjærlighet.
Lidelse får deg nærmere Kristus, som gjør deg lykkelig.
Generelt sett lever jeg omkring mennesker som står kirken nær,
men jeg ser ikke ekte tro.
Ja, de går i gudstjeneste,
de tror på Gud, men jeg har følelsen av at få har en dyp tro
og lever etter den i hvert av livets aspekter.
Jeg vet ikke…
Ditt vitnesbyrd om tro rører meg, for du må være tapper
for å si alt dette i denne samlingen.
Og det er bra, så takk for vitnesbyrdet ditt.
Jeg liker det du sier, for du deler din erfaring, din sannhet.
Å ha tro er er en verdig holdning.
Men mens du pratet
følte jeg behovet for å si deg noe som Jesus sa til Peter.
Hva sa Jesus til Peter? "Peter… Satan påtar seg
retten til å sikte deg som hvete." Dette er ikke enden på veien din.
Din trosvei går videre.
Og troen bevises når den er ekte.
Så jeg vil ikke skremme deg…
Ikke i det hele tatt.
Men ta til deg motet og forbered deg på testen. Fortsett med å gøre
det rette, men ikke vær redd når testen kommer.
For Herren skjuler seg også i mørke stunder.
Folk som står utenfor troen,
jeg ser folk som får verdenen sin knust. Det gjør meg redd.
Det stemmer. Det er synd.
Og det smerter meg at de ikke klarer…
Ja, håpet gjør ikke sin ting. Og håpet svikter deg ikke.
Om du satser på håpet… Håpet er som et anker.
Om du kaster det mot kysten, drar du i tauet til du kommer frem.
Men ankeret blir det for alltid.
Håpet svikter deg aldri. Noen ganger må vi slite for å beholde det.
Hvor gammel er du?
Tjue.
Tjue. Du vil ha et godt liv. Fortsett å kjempe
og la Herren sikte deg. Kjærligheten hans sikter oss.
-Takk. -Takk.
Jeg er Lucia. Jeg er 25 år og er fra Peru.
Jeg var nonne for noen år siden. Jeg var katolsk, en ekte troende.
Jeg tror at min tro kom fra kjærlighet, fra ærlighet,
fra en veldig ærlig søken etter…
ikke bare Gud, men et ønske om å nå ut til folk.
Jeg har hatt er nært forhold til smerte. Det har jeg enda, faktisk.
Jeg er ikke katolsk mer, og ei heller en troende.
Jeg vet ikke hva som eksisterer og ikke. Og jeg er faktisk roligere.
Jeg er roligere, mer lykkelig.
De spurte faktisk om vi hadde vært i Roma før,
og jeg var der for noen år siden.
Og jeg husker godt den dagen jeg var der. Jeg var i Det sixtinske kapell
og besøkte Vatikanet på en gjennomgående åndelige reise.
Jeg besøkte også Lourdes og Fatima.
Men jeg var der en dag etter jeg hadde hatt mange troskriser.
Det er ikke bare seksuelle overgrep i kirken, men psykologiske også.
Jeg tror religiøs lære er basert på psykologisk misbruk.
Jeg gikk i lære et sted jeg ikke fikk se familien min.
Jeg fikk ikke lov til å prate med folk.
SMS-er, e-poster og telefonsamtaler ble overvåket.
Jeg hadde ikke tilgang til informasjon. Jeg kunne ikke dra hjemmefra.
Jeg prøvde å kjempe for troen min på alle mulige måter.
Og til slutt ankom jeg Roma, Vatikanet, og jeg ble hel.
Jeg innså at det ikke ga mening for meg. Jeg ser etter kjærlighet,
jeg ser etter folk. Jeg vil lindre smerten deres på en måte.
Og jeg synes ikke at det gir mening fra dette rike og mektige stedet.
Det er lett å prate om lidelse,
å prate om fattigdom eller andre plager derfra.
Og jeg hadde møtt kjærligheten på mange måter.
Men da jeg forlot kirken, da jeg sluttet å tro,
fant jeg kjærligheten på mer ekte vis.
Så jeg har alltid lurt på, og fra et veldig nysgjerrig ståsted,
hva kjærligheten er for kirken?
Det som refereres til som kjærlighet fra et religiøst perspektiv,
når Gud har blitt bygget på vold?
Ok. Hør her…
Den ekte kirken er i periferiene.
I sentrum er det gode folk, det er hellige mennesker,
men det er også mye korrupsjon. Og det skal anerkjennes.
Den kirkelige insitusjonen har opplevd mye harme
og menn og kvinner fra kirken òg.
Det du sier om maktmisbruk er sant.
Jeg har hørt så mange historier. Jeg måtte også be om inspeksjoner.
Klostre hvor det foregikk maktmisbruk.
Nonner som ikke kunne ringe familiene sine.
Akkurat som du sier. Helt isolert. Fullstendig maktmisbruk.
Noen ganger, når man er i en situasjon som du beskrev,
og jeg tror dessverre det du sier, om at det skjer i kirken,
men når du har en slik situasjon, er det modigste du kan gjøre å flykte.
Altså å ta litt avstand og "Til teltene, Å Israel."
Det er et ondt sted, et korrupt et. Klosteret umenneskeliggjorde meg.
Jeg skal tilbake til startpunktet for å finne menneskeligheten min.
Jeg baksnakker ikke. Men en spade bør kalles en spade.
Jeg prøver ikke å overbevise deg. Jeg respekterer deg.
Men i deg ser jeg smerten til så mange
som har lidd av kirkens misbruk.
Jeg ser det ikke i termer av smerte.
Det er nok det beste som har skjedd meg.
Så klart. Du reddet deg selv fra en situasjon
der du var fange, både i psykologiske og moralske termer.
Du reddet deg selv, men livet ditt er ikke over.
Det fortsetter, og selv om du ikke innser det, er noen med deg.
Det er noen med deg.
La dem være med deg selv om du ikke gir dem oppmerksomhet.
Men jeg vil gi deg et råd.
Pass på så du ikke forviller deg bort i ideologier.
Vær deg selv, med din personlighet og i din helhet.
Ikke bli fanget av en ideologi.
Velg dine idéer og søk sammenheng i livet.
Sammenheng mellom det du tenker, det du føler og det du gjør…
sinnets språk, hjertets språk
og hendenes språk.
Du er i gode hender. Fortsett å gå. Jeg sier det i beste mening.
-Ja, det er slik jeg tar det til meg. -Gå videre.
Takk, alle sammen. Hver og en av dere har vært modige nok til å si sannheten,
og jeg likte det, for alle har sagt ting med sin egen personlighet.
Og fra deres egne erfaringer, selv fra deres egne konflikter,
for vi alle har våre egne.
Akkurat som at vi alle har våre egne traumer og feil.
Da jeg var student i Buenos Aires, sa en gammel prest:
"Broder, du bør klappe din feil og traumer slik du klapper en hund.
Ikke krangle med dem før tiden er inne. Livet vil gi sin plass til dem."
Jeg har lært mye fra dere. Dette har vært veldig bra for meg,
og jeg takker dere for det. Alle og enhver,
hver og en av dere, fra deres synspunkt.
Jeg vil nesten våge å si at dette er kirkens vei.
Vi er alle søsken, vi er alle forent.
Hver og en med sitt eget synspunkt.
Det kan være mer eller mindre fjernt, men vi er søsken uansett. Brorskap.
Vi går videre. Og dette brorskapet er aldri diskuterbart.
Vi kan diskutere idéer, men ikke brorskap. Takk. Jeg takker hver og en av dere.
Takk.
Og gå videre. Livet er vakkert. Det er virkelig det.
Vi skal ta vare på det så det bærer frukter.
-Ja. -Takk.
THE POPE: ANSWERS
Klar, ferdig gå!
Empanadas!
Tekst: Snøfrid Svennungsen