Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MARÍA MADRID, SPANIA
JUAN HARO, SPANIA
CELIA ARANJUEZ, SPANIA
MEDHA ALBANY, STATELE UNITE
LUCÍA URUBAMBA, PERU
DORA BURGUILLOS, SPANIA
VÍCTOR BARCELONA, SPANIA
DIALOG CU PAPA
ORAȘUL VATICAN
Bună dimineața! Ce faceți?
- Bine? - Bine.
- Încă în viață. - Bine.
Bună dimineața, Sanctitatea Voastră! Cum sunteți? Bine?
Ce faci?
Bruno, vrei o cafea?
Am băut una, mulțumesc.
Fursecurile astea sunt foarte bune. Ar trebui să guști.
Cafeaua e foarte bună aici.
Ceasul meu e pe ora Columbiei. Acasă, e ora 6 dimineața.
- Bună dimineața! - Bună!
Ce faceți?
- Bună! - Bună!
Ce faceți?
Bună!
Să vorbim! Iată-ne!
E prima oară când veniți la Roma?
- Da, e prima oară. - Da.
- Și pentru mine. - Pentru toți?
E prima oară când merg cu avionul.
- Pe bune? - Cum a fost?
N-am avut emoții. Mi-a plăcut să văd norii.
Mi-a plăcut mult.
Sunteți emoționați? Cum vă simțiți?
E cel mai ciudat lucru pe care l-am făcut.
Dar sunt pregătit. Am o mie de întrebări pentru el.
Da.
Poate că papa ne va răspunde la întrebări
ca să ne ajute să înțelegem de ce Biserica face ce face.
Voi credeți?
Da.
- Da. - Eu, nu.
Nici eu.
- Eu sunt musulman. - Bine.
Cred că e important faptul că nu crezi în Dumnezeu,
dar poți vorbi cu papa, ceea ce e grozav.
Nu-mi ajung. Sunt 60.
Ai uitat poza cu… Mulțumesc.
Stau de vorbă cu papa Francisc.
Dar nu e ca și cum aș sta de vorbă cu un om obișnuit.
Papa e înconjurat de simbolism. E o persoană cu greutate.
E șeful șefilor. E în vârful piramidei.
- Da, da. - Marele șef.
Marele șef, așa e.
Simt o mare răspundere.
Întrebările mele îi pot ajuta pe alții.
Port o mare greutate pe umeri.
Trebuie să fie un întreg protocol înainte să vină.
Nu știu… Cred că ar putea fi mai intim.
Papa e mai…
- Liberal. - Da, dar, pe de altă parte…
Papa acesta e mai relaxat.
Nu e atât de pretențios. Nu-i place protocolul.
Bruno, ar trebui să luăm asta. E pentru soldați, la întoarcere.
Sigur.
Mai vreau una aici.
- Ajută-mă să iau una. - Da.
Nu sunt singura care are emoții. Toți avem emoții.
- Putem face poze cu papa? - Ar trebui.
- La final. - Da.
- E departe? - La cca 20 de minute.
- Douăzeci de minute? - Da.
E un oraș foarte murdar.
Dar e unic. Roma e unică.
Vă pot înveseli, dacă vreți. Stau în față.
Când vine papa, spune-i că ești rapper.
- Cântă-i ceva. - Da.
Ajungem în două minute, Sfinte Părinte.
Bine. Am ajuns repede.
- Mulțumesc. - Nota zece.
- Vin. - Sunt aproape? Cât de aproape?
Au mobilizat toată poliția.
Un lift de lux. Modern.
Nu!
Bună!
Bună dimineața!
Sunteți așa de tăcuți!
A murit cineva?
- Bună! - Ce faceți?
Bun-venit! Vă așteptam.
Da.
- Bun-venit! Ce faceți? - Bine.
Foarte bine.
Nu aveți 50 de ani.
Am venit să vorbesc cu tineri.
- Ce faceți? - Bună!
Ce faceți? Pot să vă dau un pupic? Doi?
Sigur.
O să cer mai mult pentru doi.
- Dăm mâna. - Salut!
Așa salutăm în țara mea. Sunt din Senegal.
- Așa? - Așa.
Bună!
- Bună! - Îmi pare bine.
- Ce faci? - Bună!
Plăcerea e de partea mea.
- Ce faceți? Bine? - Binișor.
Îmi pare bine, domnule.
Mă bucur să vă cunosc.
Bună!
Copiii ăștia sunt prea disciplinați.
- Așa e. - Avem emoții.
Da.
Nu cred. Eu trebuie să mă pregătesc pentru voi.
- Aveam emoții pentru întâlnire. - Emoțiile v-au lăsat fără energie.
- Exact! - Atunci, ar trebui să plec.
Nu. Tocmai stăteam de vorbă.
Da.
Așa.
Bine.
- Ce aveți la genunchi? - Mă deranjează.
Dar de trei zile pot să merg.
Cum a fost călătoria?
Am admirat frumusețea Romei.
- Da, e frumoasă. - Ați venit să vorbiți cu papa.
Da.
Nu e plictisitor să vorbiți cu un preot?
Nu.
E chiar interesant.
Să începem!
- Cum începem? Cine începe? - Cine e cel mai obraznic?
Încep eu.
Vreau să pun o întrebare personală. Aveți stat?
Ce stat?
Stat de plată. Ca atunci când ești plătit la firmă.
- Pentru ce? - Ca un salariu.
Nu, nu sunt plătit. Când am nevoie de bani pentru pantofi, îi împrumut.
Nu primesc salariu, dar nu-mi fac griji pentru că mănânc pe gratis.
Primiți totul gratis?
Da, acolo unde trăiesc. Am cheltuieli mari.
Încerc să nu împovărez Sfântul Scaun și cer ajutor în jur.
Dar, în general, am o viață simplă.
E ca a unui muncitor de nivel mediu.
Când observ că o asociație are nevoie de ajutor…
Zilele trecute, am auzit că e nevoie de o școală în Papua Noua Guinee.
Persoana respectivă mi-a spus că nu știe dacă să mai ceară bani.
I-am spus: „Sigur că da. Toată lumea fură aici.
Știu de unde să fur niște bani ca să ți-i trimit.”
Ce vreau să spun cu asta?
Când cineva are nevoie de ajutor, cer bani celor care se ocupă de ei.
Voiam să întreb dacă aveți telefon celular.
- Telefon mobil. - Nu.
- Dar cont pe rețele de socializare? - Nu.
Sunteți pe Twitter.
Da, dar secretarii se ocupă de cont.
Nu am telefon mobil.
Am primit unul când am fost hirotonisit episcop, acum 30 de ani.
Era cât un pantof, mare.
Știam că nu-l voi folosi, dar au insistat să dau un telefon.
Mi-am sunat sora și l-am dat înapoi.
Sunt puțin anacronic în privința asta.
Înțeleg că toată lumea are telefon mobil.
Pot spune sincer
că intenționez să comunic pe toate căile.
Iar întâlnirea asta e un mod de comunicare.
- Vă e dor de familie? - Sigur. Cum altfel?
Da.
Uneori, duminica, mă gândesc că iau masa împreună.
Mănâncă paste sau fac un grătar. Dar ce pot să fac?
Da.
Noi cinci eram foarte apropiați.
Trei s-au dus deja, am rămas doar doi.
Scuzați-mă. Pot să vă tutuiesc?
- Sigur. - Se poate? Bine.
Cred că Biserica vrea să facă bine,
să promoveze dezvoltarea personală și așa mai departe.
Dar, din câte văd în jur,
am impresia că oamenii sunt dezamăgiți de Biserică, nu de Dumnezeu.
Sunt ateu sau agnostic, dar îi respect pe credincioși.
Familia mea e credincioasă. Era credincioasă.
Acolo unde trăiesc, oamenii nu mai merg la biserică.
Mi se pare de modă veche.
Voiam să aflu care e părerea ta.
Cum vezi acest subiect, din poziția ta?
E adevărat că, mai mult în orașele mari,
există un anumit abandon, o distanțare.
Asta pune în pericol credibilitatea în fața oamenilor.
Ești credibil atunci când te implici în ceea ce predici.
De exemplu, acum câteva zile, au omorât o călugăriță în Haiti.
Era în Haiti de 20 de ani.
Avea grijă de copiii care trăiau pe străzi.
Toată lumea o considera credibilă,
pentru că se punea în pericol prin munca ei.
Când nu există manifestări, Biserica „ruginește”.
Devine un club de oameni buni,
care își îndeplinesc îndatoririle religioase,
dar n-au curaj să meargă în periferii.
Cred că asta e cheia. Când privești realitatea de la centru,
ridici ziduri fără să observi măcar. Unu, două, trei.
Ele te distanțează de realitate și pierzi noțiunea realității.
Dacă vrei să vezi realitatea, du-te în periferii.
Ca să afli ce e nedreptatea socială, du-te în periferii.
Când spun „periferii”,
nu mă refer doar la sărăcie, ci și la periferiile culturale și existențiale.
De ce credeți că se întâmplă asta?
De ce unii oameni ai Bisericii umblă după scaun?
E în firea omului.
Toți vrem să ne fie bine.
Când preotul uită că e păstorul turmei
și devine cleric al statului…
Vreau să subliniez asta.
- O spun doar, nu e un sfat. - Da, sigur.
Oricare dintre noi poate schimba o structură, dacă are dorințe juste.
Marii revoluționari ai istoriei au schimbat structuri.
- Cu ce pot ajuta? - Cu orice.
- Ce crezi că e mai bine să fac? - Să lucrezi cu cărămizile.
- Khadim, ce faci? - Îl fac mai gros.
Vreau să pun toate pozele astea pe sfoară.
Ai poze din călătoria în India?
Da, am. O să ți le arăt.
Mi-am adus în India tot ce am de la absolvire.
Părinții m-au pus să mă îmbrac frumos și să fac poze cu bunicii.
A fost deosebit. E un lucru important pentru ei.
E mare lucru ca femeile să facă școală.
Părinții mei sunt imigranți, ca ai dv.
Eu sunt din Boston, dar părinții mei sunt din India.
Au traversat jumătate de lume
pentru ca eu să am aceste șanse.
Pot merge la universitate ca să studiez Medicina,
am drepturi ca femeie.
Mă bucur de toate astea doar pentru că părinții mei au emigrat.
Fiind copilă de imigranți, am avut parte și de rasism.
Aș vrea să știu dacă ați avut asemene experiențe.
Nu pot spune că am suferit de rasism, ba dimpotrivă.
În Argentina, imigranții erau bineveniți pentru că era nevoie de ei.
Populația Argentinei e de 46 de milioane de locuitori.
Mai puțin de 600.000 dintre ei sunt indigeni.
Majoritatea populației e formată din imigranți. E uimitor.
E un amalgam de culturi care ne-a prins bine. Vrei să spui ceva?
Eu vin din Senegal.
Fratele meu a venit în Spania pe o navă de imigranți, la 14 ani.
Un băiat de 14 ani a călătorit opt zile,
pe mare, pe o navă de imigranți,
fără să știe la ce să se aștepte.
Spera să ajungă acolo și să aibă o viață bună.
Dar adevărata călătorie începe după ce ajungi pe uscat.
Atunci încep problemele.
Când te simți diferit, când ești oprit de poliție pe stradă,
când dormi pe stradă,
când te simți pierdut pentru că ți se spune că ești altfel.
Mi se pare trist ca pașaportul să-ți stabilească viitorul.
Problema emigrării ar trebui abordată în mod serios.
Imigranții ar trebui să fie bineveniți,
susținuți și integrați.
Acești oameni sunt exploatați,
ca să urce pe o barcă.
Nu au garanția că vor reuși. Sunt exploatați, torturați.
Li se iau toți banii.
Apoi, li se spune că trebuie să plece într-o anumită noapte.
Când ajung pe plajă, văd barca.
Dacă nu vor să urce, sunt împușcați pe loc.
Se întâmplă chiar acum, la frontierele Europei.
Uneori, autoritățile sunt complice, iar imigranții sunt trimiși înapoi.
Există țări în Europa pe care nu le voi numi,
ca să nu provoc probleme diplomatice.
Dar au orașe și sate aproape goale.
Orașe cu doar 20 de bătrâni, cu câmpuri necultivate.
Sunt țări care traversează o „iarnă” demografică.
Țările cu o vârstă medie de 46 de ani nu vor imigranți.
Așa că îmbătrânesc.
Nu vi se pare egoist?
„Îi primesc când vreau, când am nevoie de ei.”
Asta e exploatare. Există concepția de a-i exploata pe ceilalți.
„Te folosesc. Nu te primesc ca pe un frate, ci te folosesc.”
E o concepție exploatatoare, în spatele căreia se ascunde o umbră de sclavie.
Imigrantul e considerat sclav.
Colonialismul se ascunde în spatele unei politici imature privind imigrarea.
E o politică de neintegrare. Există o anumită toleranță.
Dacă țările nu ajung la integrare,
problema imigrării nu va fi rezolvată cum se cuvine.
Cred că, în SUA, ca și în restul lumii,
problema imigrării și rasismul merg mână-n mână.
Majoritatea imigranților albi din SUA
au multe drepturi și trăiesc bine.
Dar majoritatea imigranților care nu sunt albi
n-au aceleași drepturi.
Spun asta cu respect.
Parcă ar exista imigranți de categoria întâi și de categoria a doua.
Dacă vii din Ucraina, din acea mare tragedie,
ești binevenit, ceea ce e bine.
Dar, dacă vii din Africa,
ești respins sau caută o cale de a te trimite înapoi.
Problema migrării n-a fost rezolvată și e gravă.
Ați vorbit despre colonizare.
Biserica e o instituție care a avut un rol important în colonizare.
În America Latină, cel puțin. Am vorbit despre rasism.
Biserica îi prezintă pe Isus și pe Maria drept oameni albi.
În mod evident, nu erau albi. Nu e contradictoriu?
Contradicție pentru mine e să nu-ți accepți propria istorie.
Biserica a trecut prin etapele pe care le-ai amintit.
Dar fiecare dintre noi aparține
unei societăți, unei țări, unei culturi cu un trecut.
Uneori, e greu să-ți recunoști trecutul.
Uneori, e rușinos să-ți recunoști trecutul.
Consecvența e foarte dificilă pentru creștini, chiar și la Vatican.
Văd lăcomie spirituală și la Vatican, uneori.
I-am cerut Domnului s-o curețe lent, dar mai sunt scurgeri.
Ca peste tot.
Reforma Bisericii ar trebui să aibă loc de la interior.
Biserica trebuie să fie mereu reformată.
Odată cu culturile, se schimbă și cerințele.
Sclavia, de exemplu. Biserica n-a spus nimic despre ea.
Așa era mentalitatea pe atunci.
Nimeni nu mai vorbește acum despre sclavie ca atunci.
Dar Biserica știe. Prin Biserică mă refer la creștini.
Știu că există aceeași sclavie, dar e altfel.
De exemplu, o femeie care stă la coadă pentru un loc de muncă.
I se spune: „Da, doamnă. Acesta e pentru dv.
Unsprezece ore de muncă, cu 600 de euro pe lună.”
„Dar nu pot trăi cu acești bani.”
„E problema dv. Uitați-vă ce coadă e în spate.”
E o sclavie modernă, a pieței.
Sau o femeie care trebuie să aibă grijă să nu rămână gravidă,
pentru că și-ar pierde locul de muncă imediat ce s-ar afla.
E un alt tip de sclavie. Ți se răpește dreptul de a fi mamă.
În prezent, există o sclavie modernă, pe care noi, oamenii Bisericii,
creștinii, ar trebui s-o denunțăm.
Eu sunt din Ecuador. Acolo m-am născut.
Când aveam trei ani, ne-am mutat la Sevilla, în Spania.
Am avut parte de violență și de rasism.
Scuzați-mă.
- E un subiect foarte sensibil. - Sigur. Eliberează-te!
Mulțumesc.
Trăind toate astea,
am devenit depresivă.
Mi-a provocat o relație cumplită cu corpul meu,
care s-a încheiat cu bulimie.
Am avut gânduri sinucigașe.
Credința mea s-a destrămat.
Acum, caut fericirea și aș vrea să șterg trecutul.
Biserica Evanghelică m-a ajutat foarte mult,
dar fac și psihoterapie.
Vreau să știu dacă sunteți fericit și dacă v-ați simțit vreodată singur.
Cred că toți ne simțim singuri, uneori. Eu sigur am simțit-o.
Când te simți singur, îți vin tot felul de idei ca să pui capăt senzației.
Singurătatea e precum iarna vieții.
Cerul e înnorat, ca să spun așa.
Nu schimbi cursul niciodată. „Greșesc, nu mi-e bine.”
Te oprești, aștepți să treacă iarna,
iar apoi te gândești dacă trebuie să te schimbi.
Dialogul ajută foarte mult.
Trebuie să ai oameni iubitori în jur. Uneori, pot fi părinții.
Alteori, poate fi preotul sau un prieten.
Confidenții sunt buni în asemenea clipe. Din experiența mea,
chiar și cele mai întunecate momente au fost spre bine.
Am trăit momente groaznice în viață.
Când viața îți oferă șansa,
când Dumnezeu îți oferă milostenia de a le recunoaște și a le accepta,
acele experiențe dau roade.
Parcă vine furtuna. Uite!
Ce se întâmplă?
Așa e viața, uneori. Totul pare liniștit.
Apoi, vine furtuna și te întrebi ce te-a lovit.
- Ce vârstă ai? - Poftim?
- Ce vârstă ai? - Am 22 de ani.
- Ești tânără. - Am 22 de ani.
- Ce studiezi? - Machiaj profesionist.
- O să te chem să mă faci mai chipeș. - Oricând.
Cred că vor să mai vorbească și alții.
Ei au vrut. Au ridicat mâna.
Sunt din Santiago del Estero, dintr-un cartier muncitoresc.
Mă consider catolică. Iau parte la activitățile bisericii.
Dar sunt și feministă.
Fac parte din organizația Femei Catolice pentru Dreptul de a Decide.
În 2019, când predam catehismul,
avea loc disputa în legătură cu avortul, dar ceva nu părea în regulă.
De ce a vrut Biserica să intervină între o femeie și drepturile ei?
Cred că Isus ar merge cu acea femeie.
N-ar judeca-o, așa cum e judecată la slujbă.
Cunosc femei care au avortat.
În loc să predea Scriptura,
sunt arătate cu degetul, sunt numite criminale, sunt tratate oribil.
Dar ele merg la biserică pentru iubirea Domnului, vor să-L asculte.
Vreau să vă ofer ceva.
Faptul că am așa ceva
și o pot căra în rucsac reprezintă…
Scuzați-mă.
A fost o experiență dificilă.
Sunt mândră s-o am cu mine.
Vreau să v-o ofer cu iubire și respect.
Mulțumesc.
Ai pus accent pe înțelegerea
față de femeia care face avort.
În această privință, le spun mereu preoților
că, atunci când persoana aflată în situația asta are conștiința încărcată…
Avortul marchează profund femeia.
Îi sfătuiesc să nu pună întrebări și să fie miloși, ca Isus.
Isus ne primește pe toți.
Nu contează cât ești de păcătos sau dacă ești lăsat în urmă,
Domnul nu te va lăsa singur.
Dar problema avortului trebuie abordată în mod științific
și fără patimă.
Orice carte de specialitate arată că, la o lună de la concepție,
ADN-ul e aliniat și toate organele sunt „proiectate”.
Deci nu mai sunt doar niște celule, adunate la un loc,
ci o viață omenească.
Iată ce ar trebui să ne întrebăm, când vorbim despre moralitate…
E normal să distrugem o viață omenească, ca să rezolvăm o problemă?
Ai merge la medic.
E normal să plătești un asasin
să elimine o viață omenească ca să rezolvi o problemă?
Sigur că există situații care fac decizia mai dificilă
sau care fac chiar imposibilă din punct de vedere psihologic
ducerea sarcinii la termen, înțeleg asta.
Dar realitatea e că avortul există.
Nu cred că femeile iau ușor această decizie.
„Sigur, fac un avort.
Gata, problema e rezolvată.” Nu, o fac în mod conștient.
Femeia e în dialog cu Dumnezeu. Ce face Biserica în privința ei?
Ce facem? Le marginalizăm, le arătăm cu degetul?
- Spunem că sunt criminale? - Nu, nu.
Sau le suntem alături și le ajutăm să decidă?
Ar trebui să le fim alături, să le susținem,
indiferent de decizia luată, fie că avortează sau nu?
Aș vrea să spun că trăiesc aceeași problemă, dar din altă perspectivă.
Sâmbăta, merg la clinicile de avort și stau la ușă.
Vorbesc cu fetele care intră.
Le întreb de ce au nevoie sau de ce au luat acea decizie,
De multe ori, o fac de teama
că părinții le-ar da afară din casă.
„N-o să mai pot studia. N-am bani. Mi-e frică.
Am prea mulți copii. Nu mai vreau alții.”
Dacă găsești o soluție la problema care le-a adus acolo,
nu trebuie să avorteze, așa cum am văzut de multe ori.
Însă nu e suficient.
N-am auzit de nicio femeie
care să regrete că a oferit o șansă acelei vieți.
Pentru creștini, viața e un dar. Pentru atei,
dacă nu crezi în viața veșnică, cum poți lua singura viață a acelui copil?
Nu încurajez toate fetele să meargă la clinica de avorturi
doar pentru că port asta, nu.
Ca și tine, și eu particip la activitățile bisericii.
Eu susțin femeia respectivă, indiferent de alegere.
Ești înconjurată de femei care au avortat.
Nu vezi suferința pe care o provoacă avortul?
Eu sunt creștină evanghelică, dar mi-a plăcut ce a spus María.
Se duce acolo să discute fără nicio obligație.
E ca pastorul… Scuze, nu pastorul.
Papa Francisc a spus să primim oamenii cu brațe deschise.
Nu contează ce grozăvii ai făcut.
Domnul te va primi mereu cu brațele deschise.
Nu înseamnă că nu te simți vinovată. Tocmai ai avortat.
Ești liberă să alegi ce vrei. E în regulă.
Dar cum poți fi liberă, dacă altcineva îți judecă decizia?
Eu n-am judecat pe nimeni.
Îmi spun părerea. Sunt mamă.
Ce a spus María mă șochează. M-am gândit și eu la asta.
Dar nu există situație… Când alegi avortul,
e ultima soluție.
Nu vorbim doar despre a hrăni un copil și a-i oferi un cămin.
Există oameni care nu sunt pregătiți să crească alt om.
Mediul lor, viața lor…
Așa apar copii nedoriți.
Eu am suferit mult în timpul sarcinii,
pentru că tatăl fiicei mele m-a părăsit.
În acea vreme, și tatăl meu mi-a întors spatele.
Nu e doar omul care crește în pântecul tău. Te simți cumplit.
Societatea și cei din jur te părăsesc. Tot ce știai se prăbușește.
Și ai o nouă răspundere.
Ceea ce spui tu nu va înceta, dar multe femei vor muri încercând.
Cu privire la valul feminist,
n-ar trebui să caute resurse ca mamele să poată merge înainte?
Sigur.
- Mai ales femeile care vor asta. - Da.
În loc să facem ca avortul să fie sigur, legal și gratuit,
le-am putea ajuta pe femeile care vor să fie mame.
Cred că avortul e și o problemă de sănătate publică.
Își pune amprenta asupra vieții mamei.
Nu susțin avortul cu orice preț.
Dar sunt de acord să nu forțăm un lucru
care se întâmplă de multă vreme și va continua să se întâmple.
Deși e penalizat,
femeile care pot face avort vor fi cele privilegiate.
Femeile din înalta societate, avute.
Cine suferă consecințele?
Femeile de la periferie.
Femeile care folosesc umerașul drept andrea,
ca s-o introducă în ele și să avorteze, ajungând să moară.
Pe de altă parte,
e ciudat că se vorbește doar despre vinovăția femeii.
Dacă o persoană ia decizia de a face avort,
ea trebuie însoțită. S-a făcut comparația cu asasinii.
Femeile care avortează au fost comparate cu cei ce angajează asasini.
- Cred că e o idee simplistă. - Da.
E interesant cât de sensibilă ești. Îți mulțumesc pentru asta.
Înțelegi că nu e o problemă de matematică, ci umană.
Părțile cele mai puternice ale părerii tale se bazează pe acea sensibilitate.
Nu-ți vorbesc de sus. Nu mă refer la sentimentalism.
Simți problema umană, asta vreau să spun.
O femeie care avortează nu trebuie lăsată singură. Trebuie să-i fim alături.
A luat decizia, a făcut un avort.
N-ar trebui s-o trimitem în iad sau s-o izolăm.
Ar trebui să-i fim alături. Dar trebuie să-i recunoaștem faptele.
Una e să-i fim alături, alta e să-i justificăm faptele.
Vreau să analizez situația
din punctul de vedere al Bisericii ca instituție.
Nu vreau să generalizez, dar există multă ipocrizie
cu privire la asemenea probleme.
Se spune că viața trebuie protejată, că ai dreptul să trăiești.
E un păcat, dar, dacă ții cont de alte aspecte…
De exemplu, pedofilia în cadrul Bisericii.
Multe persoane din cadrul Bisericii resping victimele
sau îi țin partea agresorului.
Viața rămâne pe plan secund. Sunt Juan Cuatrecasas.
Am studiat la o școală Opus Dei din Bilbao.
În anul școlar 2008-2009,
când aveam 11-12 ani,
am fost agresat sexual de un cadru didactic.
Ei bine…
Scuzați-mă.
E în regulă.
Exprimă-te cum dorești. Plângi, dacă vrei.
Nu te teme, fiule.
Justiția l-a condamnat pe respectivul.
Inițial, Curtea Provincială l-a condamnat la 11 ani de închisoare.
Din diverse motive pe care n-o să le amintesc,
dar sunt îndoielnice, sentința a fost redusă la doi ani.
Ca urmare, persoana n-a fost închisă.
Și n-a…
I s-a permis să predea în continuare.
Pot să vă dau o scrisoare?
Scrisoarea…
E răspunsul către tatăl meu.
Tata, la un moment dat…
În 2014, a hotărât să vă scrie personal,
ca să ceară ajutor.
Poate că nu vă amintiți scrisoarea. V-o pot arăta.
Da.
Acesta e răspunsul dv.
Ai primit răspuns de la Congregația pentru Doctrina Credinței?
Da.
Am trimis-o acolo ca să decidă.
- După ce… - Mulțumesc.
…am primit scrisoarea, în anul următor,
școala la care a avut loc totul,
școala Opus Dei a primit o altă scrisoare
de la Congregația pentru Doctrina Credinței.
Scria că acest caz va fi clasat, iar profesorul trebuie
să fie reabilitat.
Întrebarea mea e evidentă.
De ce au luat această hotărâre?
Acum, că s-a dat hotărârea finală
și că se știe totul,
își va schimba Biserica poziția
sau va rectifica declarația Congregației,
la un moment dat?
Cazurile de molestare a minorilor nu se prescriu.
Cel puțin, nu la Biserică.
Altfel, eu anulez pe loc prescrierea.
Nu vreau ca așa ceva să se prescrie vreodată.
Problema molestării minorilor e serioasă.
Nu doar în cadrul Bisericii, ci peste tot.
În cazul Bisericii, e cu atât mai scandalos,
pentru că îi distrugi pe oameni acolo unde ar trebui să-i protejezi.
Sunt bărbați și femei care distrug. Agresorul distruge copilul.
Dacă e un om al Bisericii, ipocrizia și fățărnicia sunt groaznice.
Îți mulțumesc că l-ai reclamat, pentru că e nevoie de curaj.
Nu e ușor.
Condiționarea socială e puternică.
Uneori, persoana care face plângerea ajunge să fie acuzată de calomnie.
Se întâmplă, uneori.
Mă doare că sentința a fost blândă.
Pe de-o parte, pare să fie consecventă, dar nu e așa.
Acum, că există o sentință definitivă,
aș vrea să revizuim cazul.
Te poți baza pe asta.
Trebuie să știți că sunt mulți preoți și episcopi sub dv.
care sunt oameni răi.
Nu e discutabil. Sunt oameni răi.
E posibil să existe oameni care nu sunt buni.
De aceea politica mea e una de curățenie.
Dacă cineva greșește, trebuie reclamat, ca să facem curățenie.
Toleranța e zero. Asta e politica Bisericii.
De exemplu, violențele în familie nu sunt reclamate, de obicei.
Asta se întâmplă în 42-50% dintre cazuri.
Încă obișnuim să ne ascundem.
Biserica a fost mereu tentată să facă asta,
până când și-a dat seama că nu e normal.
Nu pot să vă spun câtă empatie simt pentru o persoană agresată,
dar mă îndurerează profund.
Ați vorbit vreodată cu un preot sau un episcop,
care a fost condamnat pentru agresiune?
Da.
Ce părere aveți sau v-ați făcut?
Am descoperit puțin din toate. Persoana neagă totul.
Chiar și probele. E complet închisă în sine.
Am văzut și persoane care se căiesc,
care duc povara vinovăției.
Am vorbit cu câteva, da, chiar și ca să le transmit sentința.
Nu cred că soluția e
să reluați cazul.
Nu e democratic, nu e corect. Asta nu e dreptate.
El a trebuit să vină aici ca să spuneți că problema se rezolvă.
Ce se întâmplă cu toți cei ce nu pot veni aici?
Toate astea nu încep azi. Munca a început de ani de zile.
Ne-am exprimat clar, am disciplinat seminarele,
i-am pedepsit pe preoții agresori, chiar și personalul laic agresor.
Muncim mult. E un proces, dar nu începe azi.
Nu doar pentru că sunteți voi aici.
Dar cultura agresiunii există.
Din păcate, cultura agresiunii e peste tot. Biserica încearcă
să prevină agresiunile preoților și ale călugărițelor.
Un exemplu al acestei lupte e efortul depus în fiecare dioceză, la Vatican.
Sunt preoți la închisoare peste tot.
Nu cred că se iau suficiente măsuri, ținând cont de numărul victimelor
care trebuie să aștepte ani de zile un răspuns.
Un preot care agresează pe cineva are o întreagă instituție în spate.
Dar persoana agresată e singură în fața Justiției.
Cum puteți spune că se iau suficiente măsuri sau că se depun eforturi?
Susțineți o metodă dovedită inutilă.
Când faci cunoscut faptul
că ierarhia Bisericii ia această poziție,
persoana agresată nu mai e singură.
Facem cunoscut faptul că vă suntem alături, vă chemăm la noi.
Când grupuri din cadrul Bisericii sunt corupte,
precum acela care l-a chinuit pe acest băiat, e mai greu să simți
susținerea Bisericii, din cauza agresiunii și a chinurilor.
Dar trebuie să vedem Biserica pe un drum bun.
Nu spun că tot ce facem va rezolva problema,
pentru că e o problemă umană, una a degradării umane.
E o problemă socială gravă. Biserica ar trebui să spună:
„Asta s-a întâmplat în casa mea și am luat aceste decizii.
Aceasta e calea noastră.”
Poate că nu e cea mai bună cale, există și altele,
dar începem să facem cunoscută problema, iar asta e cheia.
- Acum? - Nu.
- Ești sigură? - Nu.
- Acum? - Da.
Nu se poate.
- Te pieptăn. - Bine.
Așa e dacă fac duș noaptea.
Știți ce e o persoană non-binară?
Da.
Da? Mă bucur.
În caz că alții nu știu, o persoană non-binară e
cea care nu e nici bărbat, nici femeie, nu în totalitate.
Dar nu mereu, sunt persoane fluide. Eu sunt Celia, sunt non-binară.
Sunt și creștină.
Uneori, îmi e foarte greu să împac cele două trăsături.
Voiam să știu dacă vedeți un spațiu în cadrul Bisericii
pentru transsexuali, non-binari sau LGBT, în general.
Fiecare om e copilul Domnului.
Dumnezeu nu respinge pe nimeni. El e Tatăl.
N-am dreptul să dau pe nimeni afară din cadrul Bisericii.
Datoria mea e să primesc cu brațele deschise.
Biserica nu-și poate închide ușile în fața nimănui.
Ce părere aveți despre clericii, sau preoții, care promovează ura
și folosesc Biblia ca să-și susțină ideile?
Citesc Scriptura și spun: „Nu eu te exclud, ci Biblia.”
M-am săturat să spun că nu acesta e mesajul lui Isus.
Aceste persoane sunt infiltrate.
Sunt infiltrați ca să folosească Biserica pentru interese personale,
pentru propria obtuzitate.
E una dintre corupțiile din cadrul Bisericii.
Acele ideologii obtuze…
În sufletul acelor persoane, vei găsi inconsecvențe profunde.
Îi judecă pe ceilalți pentru că nu se pot căi pentru propriile defecte.
În general, oamenii care judecă sunt inconsecvenți.
E ceva în sufletul lor. Se simt eliberați dacă îi judecă pe ceilalți.
Dar ar trebui să-și analizeze propria vină. Când Biserica își va pierde
caracterul universal… orbul, surdul, cel bun, cel rău…
nu va mai fi Biserică, pentru că fiecare își are locul lui.
Am o întrebare asemănătoare.
Mă consider feministă și iau parte la activitățile bisericii.
Credeți că aș fi o creștină mai bună, dacă n-aș fi feministă?
„Feministă” e un adjectiv, iar mie îmi plac mai mult substantivele.
Am căzut într-o cultură a adjectivelor. Relativizăm totul
prin adjectivele pe care le tot folosim, dar ele nu sunt botezate.
Substantivele sunt, oamenii sunt. Iar eu cred în oameni.
Vă puteți imagina o femeie în poziția dv.?
Deși femeile iau parte la activitățile Bisericii și o susțin,
ce împiedică o femeie să ajungă în poziția dv.?
Asta dacă vă puteți imagina așa ceva.
Aici avem o problemă teologică.
Există două principii de bază în cadrul Bisericii.
Preoția e pentru bărbați.
Femeilor le revine rolul matern, mult mai important.
Promovarea femeii se face în cadrul vocației acesteia,
nu într-un machism preoțesc.
Altfel, femeile ar fi marginalizate.
Femeile au un rol în cadrul Bisericii pentru că Biserica e feminină.
În limbile cu genuri gramaticale, de obicei, e feminină.
Biserica e soție, soția lui Hristos. Nu e soțul.
Hristos e soțul, adică El e credința.
Femeile trebuie promovate. La Vatican, viceguvernator e o femeie.
- Așa e. - Femeile se ocupă de partea economică.
Deci o femeie nu poate fi preot?
Nu, pentru asta e linia preoțească.
În spatele dorinței de a promova, demonstrezi… Să nu te superi!
Sigur.
Dovedești că aderi la machism,
pentru că te frământă ideea că femeia nu poate fi preot.
Da, pentru că ocupăm toate celelalte posturi.
Predăm catehismul.
Te deranjează ceva ce nu poate avea loc în termeni dogmatici.
Femeile ar fi private de marele lor atu. Biserica…
Nu vreau să privez femeile de nimic sau să le iau rolul,
dar vreau să poată avea orice rol, ca bărbații.
N-ar exista originalitate. E o problemă dogmatică serioasă.
Nu marginalizează femeile, ci le pune în valoare.
A fi preot nu e cu nimic mai presus decât a nu fi preot.
Respect faptul că există alte idei, dar acestea nu sunt adevărate.
Nu e credința Bisericii.
Nu marginalizăm femeia.
A fi femeie e foarte important în cadrul Bisericii.
Știți ce e Tinder?
Nu, draga mea.
Mi-e rușine. Mă simt de modă veche.
E o aplicație pe telefon, prin care cunoști alte persoane
și poți avea relații.
În general, se rezumă la sex, dar poți cunoaște oameni.
Așa mi-am cunoscut partenera. Am încărcat câteva poze.
Am scris cum sunt și ce-mi place. Ne-am apropiat.
Așa ne-am cunoscut.
Nu, sigur nu știu.
Eu nu formez ca acum. Telefonul meu e obișnuit.
V-ați dorit să aveți o relație?
- Ce anume? - O relație.
Am avut o relație înainte să intru la seminar.
- Serios? - Dar am ales celibatul.
Ce părere aveți despre Tinder?
Nu știu. E normal ca oamenii să se cunoască.
Ce credeți despre acest aspect din viața tinerilor?
E interesant. Tinerii sunt dornici să se cunoască, iar asta e bine.
Un lucru admir la tineri,
absența granițelor, în sensul bun.
Există granițe familiare, granițe ale țărilor și, poate, religioase.
Dar, ca oameni, voi mergeți mai departe. Un mare atu al tinerilor
e ceea ce numesc „complexul Cristofor Columb”.
Vreți să descoperiți, să mergeți mai departe, să riscați.
E bine pentru voi, pentru că asta vă învață
că orice cadru ideologic e relativ,
indiferent dacă aparține societății, unui partid politic sau Bisericii.
- E rândul meu. - Sigur.
Eu sunt Alejandra. Creez materiale sexuale pentru adulți, pornografie.
O fac pe site-uri de streaming, deci e în direct. Am computer și de toate.
Mai am un site, ca o rețea de socializare,
pe care încarc filmări, le vând și fac totul pe rețelele de socializare.
Știați că există așa ceva?
Cred că e un aspect bun al dezvoltării căilor de comunicare.
Sistemele de comunicare ar trebui să salveze comunicarea,
să nu-i permită să dispară.
Când comunici pe rețelele de socializare, ar trebui să fie personal.
E o relație, mai ales când sunt folosite pentru muncă,
dar și pentru comunicare, însă trebuie să facem distincția
între bogăția rețelelor de socializare și moralitatea ocupației tale,
în funcție de ce reprezintă moralitatea pentru tine.
De exemplu, dacă vinzi droguri pe aceste canale,
intoxici tinerii, faci rău, promovezi infracțiunea.
Dacă folosești canalele pentru legături infracționale, e imoral.
Moralitatea rețelelor de socializare depinde de modul lor de utilizare.
De obicei, am un anumit număr de membri.
Aceștia cer anumite lucruri, nu neapărat de natură sexuală.
Uneori, e foarte sexual.
Lenjerie, poate, sau anumite lucruri. Sunt filmări personalizate.
Dar am anumite limite cu privire la ceea ce fac.
Dacă nu-mi place ce mi se cere, nu o fac.
Mă bucur că poți stabili ce limite ai.
Pornografia e dăunătoare pentru că tratează oamenii drept obiecte.
O altă persoană îți cere ce să faci,
ca unui obiect.
Nu știu dacă îți dai seama cum te afectează asta.
Îi face rău și consumatorului.
Îi afectează sexual.
E știință pură. În timpul actului sexual,
secreți anumiți hormoni,
care creează o legătură cu acea persoană.
Dacă faci sex cu un necunoscut, printr-un ecran,
creezi o relație cu ecranul sau cu tine, când te masturbezi.
Te izolezi de lumea din jur ca să te concentrezi asupra ecranului.
Sunt creștină și consider că trupul meu e templul Duhului Sfânt.
Tu îți ataci trupul.
Cred că pornografia distruge omul.
Serios.
E singura dependență tratată la fel ca aceea de droguri,
de alcool, fără a consuma nicio substanță.
În mod evident, pornografia degradează.
Nu te ajută să te dezvolți.
Cei care folosesc pornografia sunt degradați din punct de vedere uman.
Ai dat exemplu drogurile. Și acestea te degradează.
Oamenii dependenți de pornografie rămân
într-o stare care nu le permite să se dezvolte.
Am o întrebare. Există violență în meseria ta?
Site-urile au o politică strictă în privința asta.
De exemplu, sunt oameni cărora le place să vadă sânge.
Nu e permis. Ești blocat. Ți se interzice accesul.
Nu mai poți deschide alte site-uri.
Te simți în siguranță?
Absolut. Când pornesc camera video și mă fardez,
îmi pun gene false și tot restul, mă simt ca o divă.
Personajul m-a acaparat. Eram foarte timidă înainte.
Gândul că aș putea veni aici ca să vorbesc cu voi era imposibil.
Aș fi fost îngrozită.
Faptul că poți deveni un personaj, o persoană publică…
Toate postările mele sunt publice.
Asta mi-a permis să-mi controlez corpul și personalitatea.
Sunt mai sigură pe credința mea.
Consideri masturbarea ceva greșit?
Te face să fii introvertit și să te izolezi
de cei din jur, de viața reală.
Nu ai nevoie de altă persoană ca să simți plăcere.
Cred că masturbarea și pornografia fac mult rău oamenilor.
Te trag într-o groapă din care e greu să mai ieși.
Nu știi pe nimeni care spune că masturbarea e grozavă,
că e benefică? Spui că pornografia provoacă durere.
La fel și masturbarea. Ai vreun exemplu?
Un exemplu?
- Savurezi plăcerea și sexualitatea. - Sexualitate.
Cred că majoritatea se masturbează în adolescență.
Vreau să aduc în discuție un criteriu
care nu ne va permite să ne pierdem în anumite labirinturi.
Sexul e un lucru frumos pe care Dumnezeu l-a oferit oamenilor.
A te exprima sexual reprezintă o bogăție.
Orice distruge expresia sexuală adevărată
te distruge ca om, distruge acea bogăție.
Sexul are propria dinamică. E o expresie de iubire.
Aceasta e esența activității sexuale.
Orice te depărtează de această esență
sau care o duce în altă direcție distruge activitatea sexuală.
Uneori, la confesiuni, oamenii spun: „Am făcut ceva urât.”
Contextul e sexual, dar nu spun: „Am abordat greșit sexualitatea.
În loc să iubesc un altul, m-am iubit pe mine.”
Catehismul cu privire la sex e încă la început de drum.
Noi, creștinii, n-am avut niciodată un catehism sănătos cu privire la sex.
E unul dintre lucrurile frumoase realizate de Dumnezeu.
Vreau să mă exprim clar.
Nu mă simt vinovată sau rușinată de trupul meu.
Am un partener. A face sex cu clienții nu e ca și cum m-aș masturba.
Îmi accept corpul cu tot ce-mi place.
Dacă eu nu știu ce-mi place, cum să fiu atinsă sau privită,
cum să explic altcuiva? Să presupun că știe?
Pentru mine, acest job mi-a permis să dobor anumite bariere
și să aflu cine e Alejandra.
Nu mă mai simt vinovată sau temătoare. Și îmi place ce fac.
Ai spus că devenim obiecte. Eu mereu am fost un obiect.
Dar acum fac bani din asta. Cred că e cel mai bun job al meu.
Sunt liberă să stau acasă. Pot să fiu mamă.
De dimineață până când merge la culcare,
fata mea știe că mama e acolo, ceea ce-mi e de mare ajutor.
Nu sunt o mamă absentă, așa cum eram
când munceam de la 8 dimineața la 10 seara, mai ales în decembrie.
La un moment dat, a trecut o lună întreagă fără s-o văd trează.
Jobul ăsta mi-a deschis poarta către libertate.
E unul dintre cele mai bune joburi pe care le-am avut,
pentru că pot comunica cu multă lume și pot fi eu însămi.
Să mergem la culcare!
E ora de somn, scumpo. Sunt mândră de tine. Ai reușit.
Ai terminat.
Anul s-a terminat. Cum te simți? Nu te mai trezești devreme.
Nu mă mai trezesc devreme, nu mai fac prezența.
- Ești gata pentru noua școală? - Da.
- Ți-a plăcut ce ți-am arătat? - Da.
Te iubesc!
Somn ușor! Te iubesc!
Sting lumina.
Ai mers la petrecere? Cum a fost?
La mătușa mea? Bine, m-am distrat.
Unde era?
La țară. Nu părea să fie Madrid.
Era la țară.
A venit și José?
- Da. - Da?
A venit la petrecere cu toată familia?
A mai fost acolo.
Doamne, vino-mi în ajutor! Doamne, ajută-mă!
Glorie Tatălui, Fiului și Sfântului Duh!
Așa cum a fost la început, cum e acum și cum va fi în veci. Amin!
Să cântăm cu bucurie alături de Sfântul Duh! Mulțumim, Doamne!
Tu ești Lumina și Călăuza.
Doamne, vreau să mă rog pentru părinții mei. Binecuvântează-i!
Pentru novici, pentru catiheți,
pentru toată Biserica Ta, Doamne, pentru toți cei suferinzi,
care nu Te cunosc, pentru toți cei care au probleme acum.
Sunt María, cea mai mare dintre cei șase frați.
Sunt dintr-o familie creștină,
în care Hristos a fost mereu centrul familiei.
Mereu am trăit în credința părinților. N-am avut de ales.
Aparținem de Calea Neocatehumenală.
Sâmbăta, are loc euharistia.
„Dacă nu vrei să pleci, trăiești în casa mea și te vei supune.” Eram micuți.
Dar sunt destul de mare ca să aleg o altă cale.
Am văzut că Dumnezeu există.
Nu știu dacă e un lucru bun sau nu,
dar privesc totul din punctul de vedere al credinței.
Am văzut că Biserica mă iubește și mă primește chiar și când eu nu mă iubesc.
Cred că toate subiectele discutate aici sunt importante,
pentru că ne afectează.
Dar am observat
o pierdere îngrijorătoare a credinței.
Pentru mine…
Nu spun că toate astea sunt irelevante,
dar, pentru mine, iubirea Domnului e suficientă.
Nu-mi trebuie…
Înțeleg suferința unei femei care vrea să avorteze.
Înțeleg suferința imigrantului.
Înțeleg suferința celui care se simte dat deoparte.
Dar totul ajunge în plan secund când ai iubirea Domnului.
Suferința te aduce mai aproape de Hristos, ceea ce te face fericit.
În general, trăiesc înconjurată de oameni foarte apropiați Bisericii,
dar nu văd credință adevărată.
Îi văd că merg la slujbă
și cred în Dumnezeu, dar puțini au o credință profundă
și o trăiesc în toate aspectele vieții.
Nu știu…
Mărturia ta de credință mă emoționează pentru că trebuie să ai curaj
ca să spui așa ceva, la această întâlnire.
E un lucru bun. Mulțumesc pentru mărturie!
Îmi place tot ce spui pentru că-ți împărtășești experiența, adevărul tău.
A avea credință e un lucru mare.
În timp ce vorbeai,
am simțit nevoia să-ți spun ce i-a spus Isus lui Petru.
Ce i-a spus Isus lui Petru?
„Petru…
Satana v-a cerut să vă cearnă ca pe grâu.”
Acesta nu e capătul drumului tău.
Calea credinței tale merge înainte.
Credința e dovedită atunci când e autentică.
Nu vreau să te sperii…
Deloc.
Dar pregătește-te pentru încercare.
Continuă pe calea dreaptă, dar nu te teme când va veni încercarea.
Și Domnul se ascunde în vremuri întunecate.
Cei aflați în afara credinței…
Văd oameni a căror lume se fărâmă. Asta mă sperie.
Așa e. Păcat!
Mă doare că nu reușesc…
Speranța nu-și face treaba. Speranța nu te dezamăgește.
Dacă te bizui pe speranță… Speranța e ca o ancoră.
Dacă o arunci spre țărm, vei trage de sfoară până când vei ajunge.
Dar ancora rămâne pe loc.
Speranța nu te dezamăgește. Uneori, trebuie să luptăm ca s-o păstrăm.
Câți ani ai?
Douăzeci.
Douăzeci. Vei avea o viață frumoasă. Continuă să lupți.
Permite-i Domnului să te cearnă. Iubirea lui te cerne.
Mulțumesc.
Sunt Lucía, am 25 de ani și vin din Peru.
Am fost călugăriță. Eram catolică, foarte credincioasă.
Credința mea a venit mereu din iubire, din sinceritate,
dintr-o căutare sinceră
nu doar a lui Dumnezeu, ci a strădaniei de a ajuta oamenii.
Am avut o relație apropiată cu durerea. Încă o am.
Nu mai sunt catolică, și nici credincioasă.
Nu știu ce există și ce nu. Sunt mai liniștită așa.
Sunt mai liniștită, mai fericită.
Am fost întrebați dacă am mai venit la Roma.
Eu am fost aici, acum câțiva ani.
Îmi amintesc foarte bine ziua aceea. Am fost la Capela Sixtină.
Am vizitat Vaticanul într-o călătorie spirituală.
Am fost la Lourdes și Fatima.
Am ajuns aici, în acea zi, după numeroase crize de credință.
Nu există doar agresiuni sexuale în cadrul Bisericii, ci și psihologice.
Cred că pregătirea religioasă se bazează pe agresiune psihologică.
Învățam într-un loc în care nu-mi puteam vedea familia.
Nu aveam voie să comunic cu oamenii.
Mesaje, e-mailuri, convorbiri telefonice, toate erau monitorizate.
Nu aveam acces la informații, nu puteam ieși din casă.
Am încercat să lupt pentru credința mea cum am putut.
În cele din urmă, am ajuns la Roma, la Vatican, și am încheiat ciclul.
Mi-am dat seama că toate astea n-au logică. Eu caut iubirea.
Caut oamenii. Vreau să-i scutesc de suferință.
Nu cred că pot face asta dintr-un loc plin de bogăție și putere.
E ușor să vorbești despre suferință,
despre sărăcie și alte probleme de acolo.
Am cunoscut iubirea în multe feluri.
Odată ce am părăsit Biserica, odată ce am renunțat la credință,
am găsit iubirea autentică.
Mereu m-am întrebat, din pură curiozitate,
ce reprezintă iubirea pentru Biserică.
Ce se numește iubire din punct de vedere religios,
când Dumnezeu e clădit pe violență?
În regulă.
Adevărata Biserică se află la periferii.
În centru, se află oameni buni, oameni sfinți,
dar există și corupție, și trebuie să ținem cont de asta.
S-a făcut mult rău instituțiilor ecleziastice,
bărbaților și femeilor din cadrul Bisericii.
Ceea ce spui despre abuzul de putere e adevărat.
Am auzit atâtea povești! A trebuit să organizez și inspecții.
Există mănăstiri unde s-a făcut abuz de putere.
Călugărițe care nu-și puteau suna familia.
Așa cum spui tu. Izolare totală, abuz de putere total.
Uneori, când ești în situații ca aceea pe care ai descris-o,
pe care, din păcate, o cred, căci se întâmplă în cadrul Bisericii,
cel mai curajos lucru pe care-l poți face e să fugi.
Să te distanțezi. „La corturile tale, Israele!”
E un lucru cumplit corupția. Această mănăstire mă dezumanizează.
Revin la punctul de plecare, caut umanitatea la rădăcini.
Nu sunt scandalizat, dar să spunem lucrurilor pe nume.
Nu încerc să te conving. Te respect.
Dar văd în tine durerea multora
care au suferit abuzuri ecleziastice.
Nu-l percep ca durere.
Cred că e cel mai bun lucru care mi s-a întâmplat.
Sigur. Ți-ai salvat viața dintr-o situație
în care erai prizonieră, din punct de vedere psihic și moral.
Ți-ai salvat viața, dar viața ta nu s-a încheiat.
Merge înainte și, deși nu-ți dai seama, cineva e alături de tine.
E cineva cu tine.
Lasă-i să-ți fie alături, chiar dacă nu-i iei în seamă.
Ți-aș da un sfat.
Ai grijă să nu te încurci în ideologii.
Fii tu însăți, cu personalitatea și cu înțelegerea ta.
Nu deveni sclava unei ideologii.
Ar trebui să-ți alegi ideile și să încerci să fii consecventă în viață.
Legătura dintre ceea ce gândești, ceea ce simți și ceea ce faci,
limbajul minții, limbajul inimii și limbajul mâinilor.
Ești pe mâini bune. Mergi mai departe! O spun cu drag.
- Sigur, așa o iau. - Mergi înainte!
Vă mulțumesc. Fiecare dintre voi a avut curajul să spună adevărul.
Mi-a plăcut pentru că fiecare l-a spus cu propria personalitate.
Ați vorbit din proprie experiență, chiar din propriul conflict,
pentru că toți avem așa ceva.
Așa cum toți avem traumele și defectele proprii.
La Buenos Aires, când eram student, un preot bătrân spunea:
„Frate, trebuie să-ți mângâi defectele și traumele ca pe un câine.
Nu lupta cu ele înainte de vreme. Viața le va pune la locul lor.”
Am învățat multe de la voi. Experiența mi-a prins bine.
Îi mulțumesc fiecăruia dintre voi pentru asta, fără excepție.
Vă mulțumesc pentru părerile voastre.
Aș îndrăzni să prezint asta drept calea către Biserică.
Suntem frați cu toții, suntem uniți.
Fiecare cu punctul său de vedere, cu poziția sa.
Poate fi mai mult sau mai puțin distantă, dar suntem frați.
Mergem înainte, iar frăția asta nu e niciodată negociabilă.
Putem pune în discuție idei, nu frăția. Îi mulțumesc fiecăruia dintre voi.
Mulțumim.
Mergeți înainte! Viața e frumoasă. Chiar așa e.
Trebuie s-o îngrijim ca să dea roade.
- Da, sigur. - Mulțumesc.
DIALOG CU PAPA
Gata? Hai!
Empanada!
Traducerea: Andreea Popliceanu