Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
U KOLOVOZU 2021. TOM SEGURA ZAPOČEO JE SVOJU 21-MJESEČNU
SVJETSKU TURNEJU
303 NASTUPA, 171 GRAD, 21 DRŽAVA VIŠE OD 700 000 GLEDATELJA
OVAJ NASTUP SNIMLJEN JE U PHOENIXU U ARIZONI
Najljepša vam hvala! Hvala svima!
Hvala vam.
Molim vas, sjednite.
Najljepša vam hvala.
Hvala što ste došli.
Da, čovječe.
Ovdje smo.
Da.
Pa,
da vas nešto pitam.
Hoće li i dalje skidati naše konfederacijske kipove ili što?
Da!
Ispipavam publiku. Ne znam tko je ovdje.
„Čudno je započeti time.” Dobro.
Da, na ovoj sam fenomenalnoj turneji.
Upoznao sam ljude kakve nisam mislio da ću ikad upoznati.
Nedavno sam upoznao supermodela, što je ludo jer…
Mislim da ona nije htjela upoznati mene, da se ne lažemo.
Bio sam u otmjenom hotelu u Torontu.
Netko tko ondje radi rekao joj je: „Hej, on je komičar.”
A ona je na to: „Dobro.”
A on će: „Ona je supermodel.” A ja: „Imam oči.”
Palo mi je na pamet da su one mnogo zgodnije
nego što mislite da će biti.
Vidite je u časopisu ili na mobitelu
i pomislite: „Lijepa je.”
Ali uživo mislite: „Koji se kurac događa?” Kao…
Onda shvatite da je ona genetska nakaza.
Stvarno. Ako ste supermodel, vi ste nakaza.
Niste drugačiji od čovjeka visokog 2,15 m.
Ne znam
jeste li ikad sreli nekoga te visine. Ja jesam. Uznemirujuće je. U redu?
Pomislite: „Jesam li ja dijete? Što se događa?”
Ta žena
nevjerojatno je dobro izgledala.
Pet sekundi od početka našeg razgovora
prestao sam govoriti i slušati. Dobro?
Gledao sam je kao da je u zoološkom vrtu.
Bio sam…
„Daj da ti vidim uši.” Tražio sam mane.
Bila je apsolutno savršena.
Sljedeća mi je pomisao bila: „Da se barem moja žena utopi.”
Znate?
Ona zna. Rekao sam joj. Zna.
Ona će: „Znaš da znam plivati?” A ja: „Znam.
Nije bitno. Bitno je da porota povjeruje da možeš.”
I tako…
Ja… Zbog ovog sam posla bio na najnevjerojatnijim mjestima.
Stvarno je ludo. Vidio sam zapanjujuća mjesta.
Bio sam u Rimu. Hong Kongu.
Machu Picchuu. Sve zbog ovog posla.
Ali postoji i druga strana medalje.
Zbog nastupa sam morao ići u Topeku u Kansasu.
Išli smo zato što su kupili karte, ali odmah smo pobjegli odande.
Ali ondje se dogodilo nešto fora.
Zbog mog je nastupa ondje
prosvjedovala
Baptistička crkva Westboro.
Ne znam znate li ih.
Ponekad su na vijestima.
Ako mislite: „Stvarno? Neka crkva je na vijestima? Zašto?”
Ponekad prosvjeduju zbog sprovoda mrtvih vojnika
i sličnih fora stvari.
Bio sam u backstageu. Ušao je menadžer turneje i rekao:
„Ovdje je Baptistička crkva Westboro.” A ja: „Da vide nastup?”
A on će: „Ne.
Prosvjeduju.”
Bili su vani sa svojim glupim jebenim natpisima.
Koje su sami izradili jer su siromašni.
Na natpisima je pisalo: „Tom je grešnik.”
A ja si mislim: „Da.”
Da.
Istina.
Imali su i natpise stvarno pune mržnje
na kojima je pisalo: „Bog mrzi gejeve.”
Ali na njima nije pisalo „gej”.
Nego neka druga riječ.
Vaš tata to kaže kad Cardinalsi gube. Znate, kao…
Dobro, onda vaš ujak. Netko to kaže.
Uvrijedio sam se.
Ne zbog onoga što ta riječ podrazumijeva.
Da Bog mrzi gejeve. Mislim da to nije istina.
Mislim da Bog ima problema s ljudima.
Previše je ljudi,
a za to nisu krivi gejevi.
Jer oni se jebu u guzicu. Moram li to nacrtati?
Isuse.
Možeš svršiti u nečiju guzicu najjače što želiš,
iznova i iznova,
i nešto će izaći, ali to nije beba.
Mislim…
To je i dalje vrijedno fotografiranja.
Može mu se dati ime. Neće dugo živjeti.
Nisam gej, ali…
Nije mi ispod časti odmjeriti tipa. Ozbiljno.
Recimo, ako sam na plaži
i ondje je neki super jebeni, ono,
istesani tip, kažem: „Hej.
Lijepo.
Jako lijepo.
Koliko uzimaš proteina? Što radiš?
Kardio i utezi? Aha.”
Pa neka koka prošeta.
A ja kažem: „Makni se. Što radiš?”
Mislim da sam najviše bio gej…
u veljači.
Tad sam odrađivao nastupe u Los Angelesu
i Brad Pitt mi je došao na nastup.
Gledajte…
Ja ne znam koje je on godine rođen
ili koliko dojenčadi tjedno konzumira, ali taj čovjek
oduzima dah. Dobro?
U garderobi ga nisam mogao gledati u oči.
Kužite?
Rekao sam: „Hej, što ima? Kako si?”
A on će: „Pogledaj me.” A ja: „Ne.”
A on će: „Hajde.” A ja: „Šuti.”
On će: „Želiš me poljubiti?” A ja: „Da.”
On će: „Hajde.” I samo sam ga poljubio.
Što?
To nije bilo gej.
Poslije smo se okupali. To je bilo gej. Ali…
Razgovarali smo o sportu, pa je bilo u redu.
Mislim da imate sreće
ako u životu imate jednog pravog prijatelja.
Znate? Pravog prijatelja.
Mislim da ih ja imam četiri.
Brada Pitta…
Zovem ga Pitt Stop jer smo bliski.
I još trojicu. Ljudi koje dobro znate.
Vi znate njihove, a oni vaše tajne.
Za jednog od svojih prijatelja znam da skriva da puši travu
od svoje žene. On se zove Casey.
Drugi skriva od žene da jede u McDonald'su
jer je debeo. On se zove Charlie.
Izgleda da sada znaju, ali znate…
Ludo je kad saznate nešto novo nakon mnogo godina poznanstva.
Ove tipove poznajem već 25-30 godina.
A prošli sam tjedan saznao,
nakon 25 godina prijateljstva,
da sam jedini koji radim oralni na šupku
u cijeloj toj grupi. Ne čini li vam se to ludim?
Ono…
Izgleda da su mi prijatelji balavci.
Jedan moj prijatelj odnedavno je zaljubljen. Justin. Odnedavno.
Obično su odnedavno zaljubljeni jako otvoreni, znate?
Sve same duge i leptirići.
Svakog dana Justin će:
„Zaljubljen sam.”
A ja: „Sjajno. Dao si joj oralni na šupku?”
A on će: „Ne.”
A ja: „Znači, ne sviđa ti se.”
A on će: „Ne, sviđa mi se.” A ja: „Očito ne.
Da ti se sviđa, dao bi joj najslađi poljubac.”
A on će: „Kroz to sere.”
A ja: „Pa da, nemoj tada.”
Malo pričekate, znate?
Okupate je. To sam ja napravio s Bradom.
A on će: „Odvratan si.” A ja: „Kako god.”
A on će: „To pas radi.” A ja: „Molim lijepo?”
On će: „Pas liže svoju vlastitu guzicu.”
Rekoh: „Prije svega,
da si mogu lizati guzicu,
ne bih bio na turneji.
Radio bih to dok mi liječnik ne zabrani.
Morao bi me posjesti i reći:
'Nećete imati guzicu ako ne prestanete s ovim.'”
A ja bih rekao: „Ali tako je dobro.”
A on: „Ne vjerujem vam.
Stavit ću vam zaštitni ovratnik.”
A ja: „Mogu ga skinuti šapama.” Dobro…
Oprostite, to je bilo glupo. Žao mi je.
Da mi je bar tata ovdje. Umro je prije nekoliko mjeseci.
Znam da je to dio života. Događa se svima.
A ja nikad nisam posjetio nekog bolesnog u bolnici.
To je bilo novo iskustvo. Čudno.
Ako to nikad niste učinili, dođete u bolnicu
i netko tko ondje radi kaže: „Došli ste posjetiti…”
A vi ćete: „Da.” A oni će: „Uskoro će umrijeti.”
A vi ćete: „To sam i ja mislio. Zato sam i došao.”
A oni će: „Možete sada ući i gledati to.”
A vi kažete: „Hvala.”
Osobno, gledati nekoga kako umire,
nekoga koga ne pokušavate ubiti…
Čudno je, znate?
Drugačije je kad nekoga…
A on će: „Umirem.”
A vi na to: „Znam. Želim to. Zato i radim ovo.”
To je dobar osjećaj. Valjda.
Pretpostavljam da je to osjećaj euforije za kojim zauvijek juriš.
Pitajte Gartha Brooksa. Sve će vam ispričati.
Hajde.
Gdje su tijela, G.?
Molim te.
Povežite to. Sada…
Nešto ću vam reći. Vodio sam odličan razgovor s ocem.
Nadam se da ćete ga i vi voditi u istoj situaciji.
Vodili smo sjajan razgovor. I onda mi kaže ovo:
„Znaš što ti nikad nisam rekao?” A ja: „Ne, što?”
Stvarno sam se nadao da će reći:
„U dvorištu je zakopano blago.
Za tebe je.”
Pitam: „Što mi nikad nisi rekao?” On će: „Volim pravi grm na ženi.”
A ja: „Molim?”
„Tvoja mama svoj podrezuje.”
A ja kažem: „Koji kurac?
Zašto mi to govoriš?”
A on će: „Kome bih to trebao reći?”
A ja: „Gospodinu. Uskoro ćeš ga upoznati.”
To je bilo to. Onda je rekao riječ na „C” i umro.
To mu je bila posljednja želja.
Dobro?
Organizacija Zaželi želju je ljuta.
Rekli su: „Ne radimo to.” Rekoh: „Možda biste trebali.”
Da mogu birati između toga i T. Bradyja,
rekao bih: „Jebeš njega. Želim to reći.”
Stvarno je zeznuto kad izgubiš roditelja ako imaš djecu.
Jer želite da vam se roditelji druže s djecom.
Na primjer, ja imam dva dječaka.
Imaju šest i tri godine.
I dječaci su.
Pravi on/njega, ako shvaćate.
Ne brinite se, pitali smo ih. Dobro?
Rekli su: „Definitivno.” Rekli smo im:
„Vi odlučujete.”
E, sad…
Srećom, imam bratića koji živi blizu,
a on ima dvije djevojčice iste dobi.
Šest i tri godine.
I svjedočim posve drukčijem iskustvu
iz prve ruke
cijelo vrijeme.
Te djevojčice dolaze k meni doma. Bože moj.
Što sam skrivio da nisam dobio djevojčice? Te djevojčice…
Pojave se, kažu:
„Bok, ujače Tommy.”
A ja njima: „Bok i vama.”
One će: „Gdje da sjednemo?”
Kažem: „Na neki stolac.”
One će: „Htjele bismo bojiti.”
A ja: „Izvolite.”
I one onda sjednu
i jebeno boje.
Da nakon sat vremena uđem u tu prostoriju,
one bi i dalje…
Kažem: „To je lijepo.
Gdje su moji dečki?
Jesu li u kući?
Jesu li na kući?
Jesu li… Na ulici su. Fantastično.”
Izađem i kažem: „Što, dovraga, radite?”
A oni će: „Slomili smo sve pastele
i stavili ih u poštanski sandučić.”
„Hvala vam. Hvala na tome.”
Moj me šestogodišnjak pita: „Što bi učinio
da ti neki zločesti uzme stvari?”
„Tražio bih da mi ih vrati. Ne znam.”
On će: „Ja bih nabavio mač.
Izrezao bih ga na komadiće.
Stavio bih komadiće u poštanski sandučić.”
„Što radiš s poštanskim sandučićem, Dahmeru?”
Kaže: „Znaš da je djed volio pravi grm?” A ja: „Hej…
Je li te nazvao? Kako to znaš?”
Moja me djeca zovu Tom.
To je užasno uznemirujuće.
Svakog dana stariji me pita: „Kako ide, Tome?”
A ja mu kažem: „Hej, ja ti nisam jebeni očuh, dobro?
Da bar jesam, bilo bi mnogo lakše. Ali nisam.
Zovi me tata.” A on će: „Sviđa mi se Tom.” A ja: „Dobro.
Što ti je s glasom? Jesi li pušio cigarete? Kako to govoriš?”
Klinac zvuči kao da popravlja Harleyje,
ali zapravo je opsjednut videoigrom starom desetljećima, Pac-Manom.
I ima pitanja o Pac-Manu
ujutro, u podne i navečer.
Probudio me u tri ujutro.
Da se razumijemo. On ne zna kako probuditi nekog.
Stajao je na dva centimetra od mog lica…
Ne postoji više prijeteći način da probudiš nekoga.
Samo će: „Hej, Tome!”
A ja: „Jebote!
Što je?!”
A on će: „Što bi se dogodilo
da Pac-Man treba kuću?
A ja na to: „Koji… Što?!”
Misli da nisam razumio pitanje.
Pa uspori. Zbog mene.
Kaže: „Što bi se do-go-di-lo
da…”
A ja: „Zvao bi agenta za nekretnine.” Ja imam srčani udar, dobro?
Pac-Man bi dobio zajam da kupi kuću.”
A on će: „Aha, idem u krevet.”
A ja: „U redu. Ja ću biti budan tri dana. Hvala.”
Istovremeno
na noćnom ormariću imam monitor
za malca.
Ovaj mali ustane u krevetu
i kaže: „Što je to bilo?”
Dovučem se u njegovu sobu.
Stoji ondje s trbuhom vani. Znate kako oni…
„Zar imaš Chevrona? Zašto tako stojiš?”
Kažem: „Što?” A on: „Što je to bilo?”
A ja: „Što je što bilo?”
On kaže: „Ono.”
A ja: „Što je ono?”
On će: „Što je ono bilo?” „Nemam pojma što pitaš.”
On će: „Je li to bio ču-ču?”
Rekoh: „Što?”
On će: „Je li to bio ču-ču?”
Rekao je to na način: „Jesi li toliko glup
da uključiš naše vlakove
bez konduktera
u vlaku?” A ja: „Ne.”
On će: „Što je to onda bilo?” A ja: „Ne znam.
Možda je i bio ču-ču.” I kaže: „Da. Nemoj to raditi.”
A ja…
„Dobro, šefe Al-Kaide, vratite se u špilju.”
On se smije samo na pravu ljutnju.
Ne znam jeste li se ikad susreli s takvima, ali…
Većina se dvogodišnjaka i trogodišnjaka smije na lažnu ljutnju.
Kad se pretvarate da ste ljuti. Priđete klincu i kažete…
A oni će…
A ovaj klinac…
„Želim vidjeti kako ti krvni tlak raste.”
Najjače što sam ga vidio da se smije
bilo je kad je ključeve od auta bacio u WC-školjku.
Izgleda da sam ja bio kriv.
Nisam ih objesio.
Stavio sam ga na stolić koji sam također kupio. I…
Ležao sam na kauču. Imao sam naporan dan.
Vidim ga kako ulazi
u prostoriju,
vidi ključeve
i…
A ja na to: „Ne. Nemoj.”
A on ih uzme i kaže: „Lovi me.
Niz hodnik.”
Kažem: „Dobro.”
Dam mu prednost. Ipak ima tri godine.
Kad ustanem,
vidim kako ulijeće u kupaonicu. A ja:
„Ne.”
A kad dođem onamo…
Izgubio sam živce.
Ne urlam na njega. Urlam na svoj život.
Znate?
Ono: „Jebemu!
Ne!
Jebemu!”
A kad se okrenem, on će: „To ti ja govorim.
Baš si smiješan tip.”
Jebeno sam ga lupio u prsa.
Bože, koji su to mali seronje.
Istuširao sam se
sa šestogodišnjakom.
On ima šest godina, ne 16.
Ako se tuširate s djetetom,
evo savjeta: pobrinite se da je vaše.
U suprotnom…
Čudno je kad pitate: „Kako se zoveš?”
On je moj sin.
Htio sam… Pokušavao sam biti zabavan tata.
Ponudio sam mu glavu tuša.
Činilo mi se zabavnim, spontanim.
Kažem: „Želiš li držati glavu tuša?”
Rekao je: „Da.”
Dam mu je. A on počne prati kabinu.
I, nakon minute, kažem:
„Možeš li me smočiti?”
A on će: „Tome, opusti se. Može?”
A onda me pogleda odozdo.
Kaže: „Ti imaš velik penis.
A ja imam mali.”
Ja kažem: „To je zato što je moj dignut.
To može i tvoj. Samo moraš…”
„Ne.”
Nisam drkao svom sinu.
Samo sam to oduvijek htio reći.
Istina je…
Stvarno je rekao:
„Ti imaš velik penis. A ja imam mali.”
A ono što sam stvarno rekao,
smjesta,
doslovno iste sekunde
kad je to rekao,
bilo je: „Ne!”
A ako se pitate zašto sam viknuo „ne”,
to je zato što sam te iste sekunde
pomislio: „Ne želim da se ovo pretvori u sranje
koje počneš govoriti kad smo vani.”
Ne želim da u trgovini pita ljude:
„Imaš li ti veliki penis?” Ja bih rekao:
„Znate kako je to.” A tip bi: „Ne znam.
Koji je to vrag bio?”
Najgore je bilo
što sam ga prestrašio.
Kad sam viknuo. Grozan osjećaj. Vidite kako se strah pojavljuje na licu djeteta
jer ste vi pretjerano reagirali. A htio sam reći pravu stvar.
Ili što god da se kaže u toj situaciji.
Što bi vjerojatno bilo nešto poput:
„Nisi učinio ništa krivo. Samo si primijetio.
Nisam trebao vikati. Žao mi je. Trebaš li terapiju?
Volim te, čovječe.” Znate…
Ali sve se odvijalo tako brzo da nisam znao što reći.
I što sam ja smislio?
Rekao sam: „Ne!
Samo… Psst.”
Sad je potpuno zbunjen.
Kaže: „Ti imaš velik penis.
Ja imam mali.”
A ja njemu: „Nemoj nikome jebeno reći.”
Kaže: „Je li djed imao veliki penis?”
Kažem: „Ne sjećam se. Nisam ga dugo vidio.”
„Pitajmo baku.”
I jesmo.
I nije.
Da se razumijemo,
nemam ni ja.
Želim da to svima bude potpuno jasno.
Ja nemam veliki penis.
Ali u usporedbi sa šestogodišnjakom…
imam jebeni malj.
Jako sam ponosan.
Skoro si slomio pozornicu, čovječe.
Istina je ovo. Ja sam samo…
Sretan sam
što opet radim stand-up i što zapravo stojim.
Jer, nedavno,
imao sam sportsku ozljedu. Ne znam znate li to.
Pa…
Ako ne znate, pokušat ću ovo reći ozbiljna lica.
Ja, Tom,
tip kojeg vidite kako ovdje stoji,
ozbiljno sam se ozlijedio
dok sam sudjelovao
u natjecanju u zakucavanju.
Na malo spuštenom obruču. E, sad…
Bilo je ludo. Ako ne znate, razderao sam
patelarnu tetivu… točno ovdje.
Znate, kako god.
Dogodilo se Klayu Thompsonu i meni.
Događa nam se. Ali…
Ja nisam Klay Thompson, pa sam slomio i ovu ruku. I…
Sve je uhvaćeno na snimci koja meni nije smiješna,
ali mnogo ljudi uživa u njoj.
Ljudima govorim: „Nisam se baš smijao te noći.”
A oni će: „Stvarno?”
Postoji razgovor koji bih podijelio s vama. To je ovaj.
Odmah nakon ozljede otišao sam na hitnu.
Bio sam jako ozlijeđen. Ruka mi je bila smrskana, nisam mogao micati nogu.
Pripremali su me za operacijsku salu.
Kirurg na traumatologiji
ušao je u prostoriju,
pogledao moje rendgenske snimke
i rekao: „Automobil?”
Ležim ondje i kažem: „Natjecanje u zakucavanju.”
I kaže: „Molim? Što ste rekli?”
A ja: „Jebeno natjecanje u zakucavanju.”
Kaže: „Je li vas auto udario dok ste zakucavali?”
Rekoh: „A da radiš svoj jebeni posao?”
Neki ljudi ne znaju da sam tri tjedna bio u bolnici.
To je mnogo vremena.
I mislim da ne bih izdržao
da nije bilo mojeg dragog prijatelja
hidromorfona.
Da. Nisam znao
da se zajebavam
s travom svih ovih godina
kad su narkotici prava stvar.
To te sranje
baš puca. I…
Ako vam ga itko ponudi, recite: „Daj dva.”
Jer… Nevjerojatni su i ništa loše vam se neće dogoditi.
Život će vam se raspasti, ali osjećat ćete se dobro.
Jedina negativna strana
jest to što više nikad nećete srati… Nikad više.
Prvi put sam se posrao osam dana nakon što sam ih počeo uzimati.
Bio sam prestrašen.
Zvao sam liječnika.
„Ne mogu pomaknuti ni ruku ni nogu.
Kako da se sagnem? Kako da se obrišem?”
Kaže: „Ne brinite se za to.
Jedna od sestara će to učiniti.” Kažem: „Dobro.”
I onda jebeni medicinski brat uđe u sobu.
I njima je dopušteno raditi taj posao. I…
Taj je tip stao na vrata
i bacio paket vlažnih maramica.
Kažem: „Što je to?”
Kaže: „Liječnik je rekao da se morate očistiti.”
A ja kažem…
„Ti ćeš to učiniti.”
Vidio sam profesionalnog medicinskog brata
kako je pomislio: „Jebemu.”
Dao je otkaz. Vidio sam kako daje otkaz. Ludo.
Pet dana poslije
imao sam drugu nuždu.
Poslali su staru medicinsku sestru, što je u redu.
Ali cijelo je vrijeme pričala.
Znate li kako je grozno… Ranjivi ste. Kao…
Ona je otraga, govori: „Kako ćemo očistiti svu tu stolicu?”
A ja: „Ne znam. Šuti.”
A ona će: „Jao, jao.
Koliko samo dlaka imate dolje.” A ja njoj:
„Da, radim to zbog tate.”
Znate, kao…
Što?
Mislim…
Volim ga zamišljati kako u raju gleda dolje.
„Vidi ti te sinove dlake. Lijepo, ha?”
Bog je s njim. „Bome je lijepo.”
Tatu zamišljam golog. Znate?
Ja…
Sve u raju zamišljam gol…
Mislim da se ne pitaju: „Kakvu košulju da nosim?”
Mislim da su ljudi goli. Mislim da je Bog gol.
Mislim da će s vremenom
moj otac primijetiti da Bog ima jebenog pitona.
Znate?
To je Bog. Mislim da je ogroman. I veličanstven. Plav.
I mislim
da ima zlatnu nijansu oko njega.
Mislim da bi s vremenom tata pitao:
„Mogu ga dodirnuti?”
A Bog bi rekao: „Naravno.
Ti si jedno od moje djece.”
A tata bi rekao: „Hvala. Lijepo.”
Bog bi onda rekao: „Želiš vidjeti kako sniježi?”
To je snijeg. Niste znali?
Sniježi.
Dobro. Upropastio sam vam snijeg. Sad…
Trebalo mi je šest mjeseci
intenzivne rehabilitacije,
fizikalne i radne.
Pozdravljam sve terapeute svijeta
koji rade s ljudima.
Fantastični su.
Radili su sa mnom
da bih se opet mogao kretati normalno i prirodno.
Ovo me uvijek zadivi. Sedam mjeseci
od tog dana,
nakon ozljede,
bio sam kod kuće.
Spavao sam.
Bilo je dva sata ujutro.
Čuo sam kako moja žena vrišti,
ali stvarno vrišti. Znate, kao…
Uzeo sam jastuk,
okrenuo se
i prekrio ovo uho. U redu?
„Pokušavam spavati.”
I onda me počne dozivati imenom.
Kaže: „Tome?
Tome?”
A ja si mislim: „Kvragu.
Ovo zvuči stvarno.”
Ustanem, napravim si nešto za jelo.
Natočim si piće.
I mislim: „Dobro.
Idemo je pronaći.”
Dva je ujutro.
Ništa ne vidim. Samo slijedim njezine pozive upomoć.
Napokon je nađem kako sjedi na dnu stuba.
Pitam: „Što radiš?” Ona će: „Mislim da sam uganula gležanj.”
Upalim svjetlo
i vidim
da kost
koja bi trebala biti ovako,
stoji ovako.
Kažem: „To nije uganuće.
Definitivno.”
Ona će: „Što da radim?”
Rekoh: „Ne bi trebala išta raditi.
Zvat ću hitnu pomoć.”
Moram priznati
da sam bio vrlo uzbuđen
jer zovem 112.
Jeste li ikad bili uzbuđeni što zovete? „Napokon neka dobra.
Zato to igramo.”
Nazovem.
Operater kaže: „112.”
A ja sam tako nabrijan,
kažem: „Jebeno se pripremite.”
On će: „Dobro.
Trebate li policiju, vatrogasce ili hitnu pomoć?”
Kažem: „Hitnu pomoć!
Ali pošaljite ih sve!” A on će: „Što se dogodilo?”
A ja…
I onda shvatim
da, iako je ono što ću reći istina,
zvuči sumnjivo.
Ali moram to reći. Kažem:
„Žena mi je pala niza stube.”
Operater će: „Aha.”
Kaže: „Kako se to dogodilo?” A ja: „Ne znam, jebote.”
Kaže: „Je li bila sama?” A ja si mislim: „Trebam li odvjetnika?”
Pojavi se četvero bolničara.
Otvorim vrata.
Pitaju: „Što se dogodilo?” „Znate kako je.
Žena mi je pala niza stube.”
Pitaju: „Kako je pala?”
Kažem: „Ne znam.”
Pitaju: „Bila je sama?”
A ja: „Pitajte mog odvjetnika. Na telefonu smo.”
Zatim joj počnu pružati pomoć.
Stave joj longetu. Daju joj intravenoznu terapiju.
Nagnem se do nje
i vodimo privatan razgovor,
kao što se katkad vode.
Kažem: „Želim ti nešto reći.
Ne sviđa mi se kako mi se obraćaju.
Čini mi se da svi impliciraju da sam ja imao nešto s ovime.
I ne sviđa mi se to.”
Potom sam odšetao.
Nekoliko trenutaka poslije
odlučila je nešto objaviti.
Ničim potaknuta.
Kaže: „Ljudi?”
Svi se okrenu.
Kaže: „On me nikad ne bi ozlijedio.”
A ja…
„Što radiš?”
Kaže: „Dugo smo skupa.
Ako mislite da je on kriv,
nije.”
A ja kažem: „Zašuti.
Ili ću te ubiti.”
Dođemo do bolnice. Liječnik pita: „Što se dogodilo?”
Kažem: „Udario sam je u usta i pala je niza stube.”
Kaže: „Kužim, čovječe.
Baš je pričljiva.” Kažem: „Znam.
Trebate je vidjeti doma.”
Ne, sad joj je bolje. Naučila je. Kuži, znate.
„Sendvič u 6 h.” Dobro.
Tako…
Došla je na nastup i čula kako to pričam.
Rekla je: „Zamisli da me jesi udario.”
A ja…
„Da.”
Nemojte je sažalijevati.
Ozbiljno. Učinio sam joj veliku uslugu.
Zamolila me da to učinim, pa jesam.
Zamolila me da obavim vazektomiju, pa jesam.
Reznuli su me. Da.
Vidite?
Žene uvijek kliču, a uvijek je i jedan tip koji zviždi.
Kao da je sve što imam htio u sebi.
Slušajte, ako ste tip i razmišljate o tome,
učinite to. Rutinski postupak.
Bit ćete nervozni to jutro.
To su vaša jaja.
Legnete na stol. Vrlo je hladno. Nekih minus 200. I…
Jako dramatično vam navuku halju. Kao: „Što se ovdje događa?”
Kurac samo bulji u vas: „Kako si mogao?” Znate?
Ali gotovo je za 15 minuta, što je izvanredno.
Zatim za tjedan dana imate kontrolu.
Odnosno pregled kod urologa.
Kaže: „Dobro, skinite bokserice. Dobro.
Da, istog je okusa.”
Kaže: „Zadat ću vam domaću zadaću.” Njegove riječi.
„Zadat ću vam zadaću.” Kažem: „Što?”
Kaže: „Idite kući, svršite 20 puta.
Donesite svoj 21. uzorak u ovoj čašici, testirat ćemo ga i reći vam
jeste li dobro.” A ja: „Nikakav problem.” Znate?
Cijelo vrijeme radim domaću zadaću.
Sprema se otići,
ali se zaustavlja na vratima.
Kaže: „Skoro sam vam zaboravio reći.
Ne žurite se.”
Rekoh: „I mislio sam.”
A zatim kaže:
„Ponekad to zaboravim napomenuti ljudima.”
I to mi govori
da su se neki ljudi prilično brzo vratili.
Sa svojim zadatkom. Smjesta pitam:
„Kada je najranije netko 20 puta svršio?”
Kaže: „48 sati.”
A ja si mislim…
„Taj si jebač može zadržati taj rekord. Ne želim imati posla s tim.
To je šampion nad šampionima.”
Otišao sam kući i uzeo još tjedan bolovanja.
Bio sam crn i plav. I boljelo me. „Dobro.”
Ali nakon tjedan dana, bilo je vrijeme.
Počeo sam polako, znate. Ono…
„Probudi se.”
Nije bio isti osjećaj.
Bilo je čudno.
Drugačije. Znate?
Osjećao sam kako se sustav pali.
Podsjetilo me na nešto.
Znate kad zimi prvi put upalite grijanje?
I mislite si: „Ovo ima čudan miris.”
Osjećao sam kako se nakuplja.
A jednu nametljivu misao nisam mogao
izbiti iz glave, a to je:
„Kad izađe, to će biti samo krv.”
Nisam htio da bude krv.
Samo sam mislio o tome.
Drkam sav prestrašen. Ono…
„Bit će krv!”
Ali progurao sam. Nastavio sam. I…
Kad je napokon izašlo,
nije bila krv.
Laknulo mi je, pa sam se nasmijao.
Dakle, moja prva drkica
bila je…
Da.
Pa…
Instagram ju je uklonio, ali na OnlyFansu je možete vidjeti.
Šest dolara mjesečno. E, sad…
Jedino uz pomoć čega sam se mogao nositi s tom vrstom boli
bili su bomboni s kanabisom.
Znate? Svakodnevno sam ih morao jesti zbog te tupe, čudne boli.
Čini mi se da to moram smjesta priznati ljudima čim im kažem
da volim te bombone. To je
zato što sam laka kategorija i takve bombone volim blage.
Neki ljudi ih žele jesti… Znate, da.
Neki žele svakodnevno zavirivati u treću dimenziju.
To nije za mene. Dobro?
Volim pet i deset miligrama,
a ljudi… Naravno.
Ljudi mi se rugaju i zovu me „Tom Deset Miligrama”
i slično.
Dovikuju na ulici: „Jedeš bombone za bebe?”
A ja njima: „Da. Jer volim kad mogu govoriti.
Je li vam to ludo?
Ne znate za ljude koji vole par piva?”
Zar uvijek mora biti: „Volim ih popiti 36.”
„Dobro. Bravo za tebe, Berte.
Sjajnu noć ti želim.”
„Ja sam mehaničar!” Ili što već.
Da.
Bert.
Pa…
„Zaboravili smo kako ide priča. Ispričaj je opet.”
To mi je najbolji prijatelj.
Kad smo kod prijatelja, nikad… Da raščistimo.
Ako pijete, pušite,
uštrcavate si svašta u oči,
nikad se ne morate brinuti zbog stranaca.
Nemojte nikad prodavati priču o tome da bi stranac bio sposoban
da vas sjebe.
Ljudi kažu: „Što ako mi stranac nešto stavi u piće?
Što ako mi stranac pruži džoint pomiješan s nečim?”
Pogodite što? To nikad neće biti stranac, već vaš prijatelj.
Prijatelji će vas najgore sjebati.
Znam to iz prve ruke.
Imam nekoliko stvarno fora prijatelja.
Na ovoj sam turneji saznao da je jedan od njih
bio u istom gradu, iste noći kao ja.
Vrlo rijetko u ovom poslu. Bio sam u Miamiju.
Saznao sam. Otkazao sam planove za večeru.
Dugo sam vozio.
Uđem u taj klub
i vidim svog prijatelja.
Neki od vas ga znaju. Komičar, ima podcast.
Zove se Joey Diaz.
Sada…
Ako ste ovdje i ne znate tko je to,
molim vas, dajte da vam ga opišem.
Joey je jako duhovit čovjek.
Komičar je.
Ima 60 godina.
Imigrant je s Kube.
Ima 135 kg.
I izgleda kao da je netko izrađivao osobu
i potom je 15 minuta ostavio ispod toplinske svjetiljke.
Usput bih trebao napomenuti
da je 20 godina bio ovisan o kokainu i heroinu.
Mislim da je to bitno za priču. E, sad…
Joey je vrlo osjećajan.
Zagrlio me čim me ugledao.
Prvo što mi kaže je: „Nabavio sam ti nešto.”
A ja: „Nešto si mi nabavio? Što?”
Kaže: „Znam da voliš one od deset. Ti si Tom Deset Mili.
Imam desetke za tebe.”
Kažem: „Nisi.”
Kaže: „Jesam.” A ja: „Nisi.”
Kaže: „Zašto to govoriš?” „Lažljivac si i loša osoba.
Lažeš.”
Kaže: „Ne lažem.” A ja: „Ma lažeš.”
Uzme staklenku
i istrese si
pet gel kapsula
na dlan.
I kaže: „Ovo su desetke.” A ja kažem: „Vraga jesu.”
I onda on…
Pojede svih pet.
Kao da su Skittles.
I mislim si: „Možda i jesu desetke.”
Rekao sam: „Htio bih jednu.”
Stavio sam je na jezik. Uzeo gutljaj vode.
Kako se spuštala,
pogledam ga. A on će…
Pitam: „Koliko sam upravo uzeo?” Kaže: „Deset.”
I izađe iz prostorije.
Gledam njegov nastup.
Nakon 30 minuta nešto osjetim.
Kad je nastup završio,
ja sam bio
izvan sebe.
Vibriram kao zvučna vilica.
Ovako…
Ne mogu otvoriti oči. Ono…
Moram staviti ruku na rame nekog čovjeka
da me odvede na drugu stranu.
Ovako.
Kažem: „Joey, moramo se jebeno maknuti odavde.”
I odemo. Znate kamo odemo? Na aerodrom. Jupi.
Hajdemo imati napadaj panike u cijevi na nebu.
Hodam Međunarodnom zračnom lukom Miami
i jebeno strašim ljude.
Znate zašto? Zaboravio sam hodati. Jebeno sam zaboravio hodati.
Ne mogu shvatiti jebeni skener za tijelo.
Ono…
„Možete li čuti i otkucaje srca?”
Znojim se, ali mi je hladno. Znate?
Tražim ljude pokrivač: „Imate li pokrivač?
Želim pokrivač!”
A oni će: „Na WC-u si. Miči se odavde.”
Onesvijestim se u meditativnom stanju.
Na tom letu. I onda se probudim prestrašen.
Jeste li se ikad probudili prestravljeni? Ustanem i:
„Zašto sam ja loša osoba?”
I učinim nešto što nikad nisam.
Stjuardesa hoda prolazom,
a kako prolazi, zgrabim je za ruku.
Čvrsto.
Kao da ću je staviti na kurac. Baš je zgrabim.
A ona je zapanjena, pa krene…
A ja sam tako sjeban
i pitam: „Čekaj. Kako to? Znate li?
Zašto živimo?”
A ona će: „Molim?”
Srećom, uz mene je pristojan prijatelj Shaun.
Ubacuje se: „Uzeo je sedativ.”
Ona će: „Dobro.” Samo nastavi hodati prolazom.
Sad je zabrinut za mene, pa budi Joeyja.
Kaže: „Joey!” A Joey će: „Što?”
Kaže: „Što si dao Tomu?”
Kaže: „Dao sam mu 200 miligrama.
Umočenih u ulje hašiša.”
A ja kažem: „Zašto radiš to meni?”
Kaže: „Sad ćeš vidjeti vraga, kujo.”
A ja: „Mislim da jebeno gledam u njega.”
Premotajmo. On ih je uzeo pet.
On je na tisuću miligrama. Kaže: „Što radiš sutra?”
„Ja sutra idem u bolnicu. A što ćeš ti raditi?”
Psihopat.
Ali poslušajte me. Ako vas nikad nisu iznenada megadozirali,
užasavajuće je.
To je mrcvarenje, zastrašujuća vožnja koja izaziva paniku.
Prije nekoliko sam tjedana
to učinio svojoj majci.
Jesam.
Došao sam joj u posjet. Sama je. Zna da ih jedem noću.
Rekao sam joj da mi pomažu da zaspim.
Zove ih „gumeni bombončići”. I tako…
Priđe mi i kaže: „Hoćeš li večeras uzeti gumeni bombončić?”
Kažem: „Da.”
Kaže: „Mogu li i ja dobiti?”
A ja kažem: „Da.”
Dam joj jedan
jer ja uzimam jedan.
A jedan me pukne. Mislim:
„Od oduševljenja će joj pasti perika.” Znate?
Par sati sjedim s njom. Pitam je: „Kako se osjećaš?”
Kaže: „Ništa ne osjećam.”
„Stvarno?” Kaže: „Da.”
Mislim si: „Ne znam. Idi u krevet, divljakušo.
Ne znam što da ti kažem.”
Sljedećeg dana navečer opet mi dođe.
„Mogu li dobiti gumeni bombončić?”
Kažem: „Uzela si i nisi ništa osjetila.”
Kaže: „Možda bih trebala uzeti dva.”
„Možda bi trebala.”
Dam joj dva. Družimo se.
I opet je pitam:
„Kako se osjećaš?” Kaže:
„Ništa ne osjećam.”
A ja: „Stvarno?”
Kaže: „Da uzmem još dva?”
Rekoh: „Hej, Pablo, možda da pričekaš koju minutu.”
Kaže: „Misliš da ne bih trebala?”
Kažem: „Zapravo, mislim da trebaš. Evo ti još dva.”
Dam joj ih.
Pojede ih. I onda kaže: „Idem u krevet.” Kažem: „Dobro.”
Ode u svoju sobu. Ja odem u sobu za goste.
Nekoliko minuta poslije
dobijem niz poruka
koje sam otada zapamtio.
U prvoj piše: „Tommy, pjenim se.”
P-J-E-N
I-M.
Odgovorim joj: „Zvuči fora.”
Jer tko jebote kaže: „Pjenim se”?
„Večeras se pjenimo, dušo.” Ne znam što to znači.
Odgovori: „Puls mi je 125.
Vrtim se.”
Napišem joj: „LOL.” Mislim da se zabavlja.
Onda ona napiše: „Molim te, dođi. Nije mi dobro.”
Uđem u njezinu sobu
i majka mi sjedi uspravno.
To je uznemirujuće vidjeti kod starije žene.
Većina ih leži ili su nagnute.
Ona je u krevetu i samo…
Pitam: „Jesi li dobro?” Ona će: „Ne.”
Izvedem je na dvorište. Mislim si: „Svjež zrak.”
Odmah postaje jasno
da nas svašta čeka.
Prvo što napravi jest…
„Moje usne!
Zalijepile su se!”
Kažem: „Idem ti po vode.”
Kaže: „Zašto sam gladna?”
Kažem: „Zato što djeluje.”
A ona će: „Pas je bio ovdje. Nema ga više?”
A ja na to: „Bože moj.”
Počinjem se smijati
toliko jako.
Nije to: „Ha-ha.”
To je duboki, iskonski…
Gledam svoju 77-godišnju majku koja je nafiksana.
Ne smijem se, moj živčani sustav se gasi.
Gledam je dok proučava zvukove.
Ovako…
Boli. Boli koliko jako… Moj jednja… Ja…
Smijem se, pogledam u nju. I u jednom trenutku
njezino se lice iskrivi.
Lice joj krene…
I pogleda me.
Kaže: „Sutra će tvoj smijeh biti suze na mojem truplu.”
A ja…
„Molim?!”
Ona će: „To je savršeno ubojstvo.
Nitko neće znati da si to bio ti.”
Pluća mi se u tom trenutku preokrenu.
Suze mi cure
niz lice.
Toliko je nadrogirana da misli da moj smijeh
potvrđuje njezine misli.
Doslovno počinje moliti da je poštedim.
Govori: „Tommy, molim te!
Molim te!
Nemoj me ubiti!
Ja sam tvoja majka!”
Jebeno se onesvijestim.
Ja…
Probudim se. Ne znam jebeno gdje sam.
Jutro je.
Ušetam u kuhinju u isto vrijeme kad i ona.
Kažem: „Hej, mama.”
Ništa ne govori. A ja: „Sranje.”
Samo odšeta do aparata za kavu i kaže:
„Znam da si me jučer pokušao ubiti.
Bilo je jako domišljato.
Ali i dalje sam ovdje, Tommy.”
Kažem: „Nisam te pokušao ubiti.” Ona će: „Bome jesi.”
Otiđem.
Vratim se sutra.
Kažem: „Dugujem ti ispriku.
Nisam trebao dati da toliko pojedeš.”
Ona će: „Opraštam ti.”
Kažem: „Stvarno? Hvala ti. Sada mi je lakše.”
Kaže: „Samo ti želim reći jedno.”
Pitam: „Što?”
Kaže: „Želim jedan gumeni bombon večeras.”
A ja na to: „Molim?”
Sad ih jede svaki dan.
Uzima koku. Pušta si grm.
Zajebava susjede.
Uživa u svom životu.
Ako je ikad sretnete,
dajte joj drogu.
Hvala vam što ste došli. Sjajnu večer vam želim.
POSVEĆENO THOMASU NADEAUU SEGURI ZVANOM TOP DOG
Prijevod titlova: Dajana Grgurić