Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ELOKUUSSA 2021 TOM SEGURA ALOITTI 21 KUUKAUTTA KESTÄVÄN -
KIERTUEENSA "I'M COMING EVERYWHERE".
ESITYKSIÄ OLI 303, KAUPUNKEJA 171, MAITA 21, KATSOJIA YLI 700 TUHATTA.
TÄMÄ SHOW KUVATTIIN PHOENIXISSÄ, ARIZONASSA.
Kiitos paljon! Kiitos kaikille!
Kiitos.
Istukaa, olkaa hyvät.
Kiitos paljon.
Kiitos, että tulitte.
Näin on.
Täällä ollaan.
Niin.
Tuota noin,
kysyn teiltä yhtä asiaa.
Aikovatko he jatkaa konfederaatiopatsaittemme poistamista?
Analysoin huonetta. En tiedä, keitä täällä on.
"Tuo oli outo tapa aloittaa."
Olen ollut tällä uskomattomalla kiertueella,
ja olen tavannut ihmisiä, joita en kuvitellut tapaavani.
Hiljattain tapasin supermallin, mikä on melkoista, sillä -
hän ei tainnut haluta tavata minua. Tulkoon se esille.
Olin hienossa hotellissa Torontossa,
ja joku siellä töissä oleva sanoi hänelle, että tuo on koomikko.
Hän vastasi, että selvä.
He sanoivat, että hän on supermalli. Sanoin näkeväni sen.
Huomasin, kuinka paljon paremman näköisiä -
he ovat todellisuudessa.
Heitä näkee lehdessä tai puhelimessa,
ja heitä pitää kauniina.
Mutta omin silmin nähtynä miettii, että mitä hittoa?
Sitten tajuaa, että kyseessä on geneettinen friikki.
Näin on. Jos on supermalli, silloin on friikki.
Silloin ei poikkea yli kaksimetrisistä miehistä.
En tiedä -
oletteko tavanneet sellaista. Minä olen. Se hermostuttaa.
Sitä miettii, että olenko lapsi. Mitä tämä on?
Tämä nainen -
oli uskomattoman hyvännäköinen.
Juteltuamme viisi sekuntia -
lopetin puhumisen ja kuuntelemisen.
Katsoin häntä kuin eläintarhassa.
Näin.
Pyysin näyttämään korvat. Etsin vikoja.
Hän oli aivan täydellinen.
Sitten ajattelin, että miksei vaimoni vain hukkuisi.
Tiedättekö?
Hän tietää. Kerroin hänelle.
Hän kertoi osaavansa uida. Sanoin tietäväni sen.
Ei ole väliä, osaatko uida, mutta sillä on, että uskooko jury.
Joten…
Olen ollut hienoissa paikoissa työni takia.
Se on hullua. Olen nähnyt upeita paikkoja.
Olen ollut Roomassa, Hongkongissa,
Machu Picchussa. Tämän työni takia.
On myös toisenlaisia keikkoja.
Piti mennä Topekaan Kansasiin show'ta tekemään.
Menimme, koska he ostivat liput, mutta häivyimme välittömästi.
Siellä tapahtui jotain siistiä,
eli show'tani -
protestoi -
Westboron baptistikirkko.
Tiedättekö heidät?
He ovat uutisissakin.
"Kirkko uutisissako? Mutta miksi?"
Joskus he protestoivat kuolleiden sotilaiden hautajaisissa -
ja muuta siistiä. Ja…
Olin takahuoneessa, ja kiertuemanagerini sanoi:
"Westboron baptistikirkko on täällä". "Tulivatko katsomaan show'ta?"
Ja hän sanoi, että ei.
"He osoittavat mieltä."
He olivat ulkona tyhmine kyltteineen.
Kotitekoisten vielä, koska he ovat köyhiä.
Kylteissä luki: "Tom on syntinen."
Ja minä siihen, että näin on.
Niin.
Totta.
Heillä oli myös vihamielisiä kylttejä,
joissa luki: "Jumala vihaa homoja."
Muttei siinä lukenut "homoja".
Siinä luki muuta.
Isä sanoo niin, kun Cardinals häviää.
Tai setäsi. Joku sen sanoo.
Panin siitä pahakseni.
En niinkään sanasta,
vaan vihjauksesta,
että Jumala vihaa homoja. En usko sen olevan totta.
Jumalalla on ihmisongelma.
Ihmisiä on liikaa,
ja se ei ole homojen syy.
He panevat takapuoleen. Pitääkö kaikki selittää?
Jestas.
Voi tulla jonkun takapuoleen niin paljon kuin jaksaa,
aina uudelleen ja uudelleen,
ja jotain tulee ulos, muttei se ole vauva.
Siis…
On se kuitenkin kuvan arvoinen.
Ehkä sen voisi nimetä. Ei se elä kauaa.
En ole homo, mutta…
Kyllä minäkin voin vilkaista. Olen tosissani.
Jos olen rannalla,
ja siellä on joku todella…
lihaksikas tyyppi. Sanoisin silloin:
"Hienoa.
Todella hienoa."
"Paljonko proteiinia? Mitä treenaat?"
"Aerobista ja nostelua?"
Kuuma mimmi lähestyy.
Käsken hänen painua hittoon.
Olin homoimmillani -
helmikuussa.
Silloin tein Los Angelesin show'ni,
ja Brad Pitt tuli esitykseeni.
Kuulkaa…
En tiedä, koska hän syntyi,
tai kuinka monta lasta hän syö viikossa, mutta hän -
on upea.
Hän tuli pukuhuoneeseeni. En katsonut silmiin.
Tajuatteko?
Kyselin, että mitä kuuluu?
Hän pyysi katsomaan, mutta kieltäydyin.
Hän pyysi ja käskin vaikenemaan.
Kysyi, että haluanko pussata. Sanoin kyllä.
Hän pyysi tekemään niin ja pussasin häntä.
Mitä?
Ei se ollut homoilua.
Myöhemmin menimme kylpyyn. Se oli homoa. Mutta…
Puhuimme urheilusta, joten se oli heterompaa.
Sitä on onnekas,
jos tässä elämässä on yksi aito ystävä.
Tiedättekö? Aito ystävä.
Minulla taitaa olla neljä.
Brad Pitt…
Siis Bradsu, koska olemme läheisiä.
Ja kolme muuta tyyppiä, jotka tunnen.
Joiden kaikki salaisuudet ja jutut tiedän.
Yksi kamuistani salaa pössyttelyään -
vaimoltaan. Hän on siis Casey.
Yksi salaa vaimoltaan, että käy McDonald'sissa,
koska hän on lihava, siis Charlie.
Nyt he taitavat tietää kyllä…
On outoa, kun itselle selviää jotain pitkän kaveruuden jälkeen.
Olen tuntenut heidät noin 30 vuotta.
Viime viikolla minulle selvisi,
25 vuoden kaveruuden jälkeen,
että vain minä nuolen persettä.
Meidän porukastamme. Eikö olekin uskomatonta?
On kuin…
Kuin olisin alakoululaisten kaveri.
Yksi tyypeistä on vieläpä vastarakastunut. Justin rakastui juuri.
Yleensä vastarakastuneet kokeilevat kaikenlaista.
Kaikki on sateenkaarta ja perhosia.
Joka päivä Justin on tällainen.
"Olen rakastunut."
Sanoin, että hyvä homma. Nuolitko persettä?
Hän sanoi, että ei.
"Et siis pidä hänestä."
Hän sanoi pitävänsä. "Ei, et pidä."
"Jos pitäisit, antaisit hänelle upeimman suukon."
"Mutta hän paskoo sieltä."
"Älä tee sitä silloin."
"Odottele."
Laita hänet vaikka kylpyyn. Niin tein Bradin kanssa.
Hän sanoi minua ällöttäväksi. Aivan sama.
"Niin koira tekee." Että mitä?
"Koira nuolee persettään."
"Tehtäköön selväksi,
että jos voisin nuolla persettäni,
en olisi kiertueella."
Tekisin sitä, kunnes lääkäri käskisi lopettamaan.
Hänen pitäisi sanoa minulle:
"Sinulla ei ole pian persettä, jos et lopeta tuota."
"Mutta se tuntuu hyvältä."
Hän ei luota minuun.
"Laitan kartion kaulaasi."
"Saan sen irti käpälilläni."
Sori, tuo oli tyhmää. Olen pahoillani.
Olisipa isäni täällä. Hän kuoli muutama kuukausi sitten.
Se kuuluu elämään. Niin käy kaikille.
En ollut käynyt sairaalassa aiemmin jonkun sairaan luona.
Se oli uusi kokemus. Se on outoa.
Jos ette tiedä, sitä mennään sairaalaan,
ja joku siellä työskentelevä sanoi: "Tulitko tapaamaan…"
Vastasin myöntävästi. "Hän kuolee pian."
"Niin ajattelinkin, siksi tulin."
Hän pyysi menemään sisälle katsomaan.
Minä kiittelin.
Jonkun toisen kuolemisen katseleminen,
jota ei itse ole tappamassa,
on outoa.
Asia on toisin, kun joku on otteessasi -
ja sanoo kuolevansa.
"Tiedän. Haluan sinun kuolevan. Siksi teen tätä."
Se ehkä tuntuu hyvältäkin.
Se on kai euforinen tunne, jota jahtaa ikuisesti. Mutta…
Kysykää Garth Brooksilta. Hän tuntee sen.
Älä viitsi.
Missä ruumiit ovat, G?
Päätelkää itse.
Minulla oli hieno keskustelu isäni kanssa,
ja toivon, että samassa tilanteessa teilläkin on.
Meillä oli hieno juttutuokio. Sitten hän sanoi tämän:
"Tiedätkö, mitä en koskaan kertonut sinulle?" "En, mitä?"
Toivoin hänen sanovan:
"Takapihalle on haudattu aarre."
"Se on sinun."
"Mitä et ole kertonut minulle?" "Pidän, kun naisella on karvaa siellä."
"Mitä?"
"Äitisi ajaa aina karvat sieltä."
"Mitä helvettiä?"
"Miksi kerrot tuollaisia minulle?"
"Kenelle pitäisi kertoa?"
"Luojalle. Tapaat hänet kohta."
Sitten hän sanoi n-sanan ja kuoli.
Se oli hänen viimeinen toiveensa.
Onko selvä?
Make-A-Wish suuttui.
He eivät kuulemma tee sellaista. Ehkä heidän pitäisi.
Jos pitäisi sanoa se tai tavata Tom Brady,
käskisin Tom Bradyn painua hittoon.
Vanhemman menettäminen on surkeaa, jos on omia lapsia.
Sitä haluaa isovanhempien olevan lapsien kanssa.
Minulla on kaksi poikaa.
Kuusi- ja kolmivuotiaat.
Ja he ovat poikia.
Siis aitoja miespoikia, jos ymmärrätte.
Ei hätää, me kysyimme heiltä.
He olivat varmoja asiasta.
"Päättäkää itse."
Onneksi minulla on serkku, joka asuu lähellä,
ja hänellä on kaksi samanikäistä tyttöä.
Kuusi- ja kolmevuotiaat.
Näen siis täysin erilaisen kokemuksen -
läheltä ja henkilökohtaisesti -
kaiken aikaa.
Tytöt kyläilevät luonani. Voi luoja.
Mitä tein väärin, kun en saanut tyttöjä? Ne tytöt -
ilmestyvät paikalle sanoen:
"Hei, Tommy-setä."
"Hei vaan."
"Missä voimme istua?"
"Kokeilkaa tuolia."
"Haluaisimme värittää."
"Olkaa hyvä."
Sitten he istuvat alas -
ja alkavat värittää, hitto vie.
Tuntia myöhemmin palaan huoneeseen,
ja he vain…
"Tuohan on kivaa.
Missä poikani ovat?"
"Ovatko he sisällä?"
"Ovatko he talon päällä?"
"Ovatko he… He ovat kadulla. Hienoa."
"Mitä hittoa te touhuatte?"
"Rikoimme kaikki värikynät,
ja tungimme ne postilaatikkoon."
"Kiitos, että teitte niin."
Kuusivuotias kysyy, mitä tekisin,
jos paha tyyppi veisi tavarani.
"Pyytäisin varmaan antamaan takaisin."
Hän kertoo, että ottaisi miekan.
Pilkkoisi pahiksen palasiksi -
ja laittaisi palaset postilaatikkoon.
"Mikä tuo postilaatikkojuttu on, Dahmer?"
Hän sanoo, että isoisä tykkäsi karvaisista naisista.
"Soittiko hän? Mistä tiedät?"
Lapseni kutsuvat minua Tomiksi.
Se ahdistaa.
Joka päivä vanhempi kysyy: "Miten menee, Tom?"
"En ole mikään hiton isäpuolesi."
"Kunpa olisin. Se olisi helpompaa, mutten ole."
Pyydän kutsumaan isäksi. Hän pitää Tomista enemmän.
"Mikä ääntäsi vaivaa? Poltatko tupakkaa? Miksi puhut noin?"
Poika kuulostaa joltain prätkäkundilta.
Hän on innoissaan vanhasta Pac-Man-videopelistä.
Ja hän kyselee pelistä -
aamulla, iltapäivällä ja yöllä.
Hän herätti minut aamukolmelta.
Hän ei siis tiedä, kuinka ihminen herätetään.
Hän seisoi aivan naamani edessä.
Herätystapa oli pelottavin mahdollinen.
"Hei, Tom!"
Ihmettelin, että mitä?
"Mitä?"
"Mitä tapahtuisi,
jos Pac-Man tarvitsisi talon?"
"Siis mitä?"
Hän luuli, etten tajua kysymystä,
joten hän puhui hitaammin.
"Mitä tapahtuisi,
jos…"
"Hän soittaisi asunnonvälittäjälle." Olin saada sydärin.
"Pac-Man ottaisi lainan ja ostaisi talon."
"Selvä, menen nukkumaan."
"Selvä. Minä valvon seuraavat kolme päivää. Kiitti."
Samaan aikaan -
minulla on yöpöydällä monitori -
nuorempaa varten.
Hän nousi sängystään ja kysyi:
"Mitä tuo oli?"
Raahaudun siis hänen luokseen.
Hän seisoi siinä maha pyöreänä.
"Omistatko huoltoaseman? Miksi seisot noin?"
Hän kysyi, mikä se juttu oli.
"Mikä juttu?"
Hän sanoo, että se.
"Mikä se?"
Hän kysyi, mikä se on. "En tiedä, mitä tarkoitat."
"Oliko se tsuk-tsuk?"
"Mikä?"
"Oliko se tsuk-tsuk?"
Hän tuntui miettivän, olenko niin tyhmä,
että laittaisin junat käymään -
ilman konduktööriä -
johtamassa? En ole.
"Mikä se sitten oli?" "En tiedä."
"Ehkä se oli tsuk-tsuk." Hän sanoi, että älä viitsi.
Menin näin.
"Selvä, al-Qaida-pomo, palaa luolaasi."
Hän nauraa vain oikealle suuttumukselle.
En tiedä, oletteko kohdanneet sellaista kullanmurua.
Useimmat natiaiset nauravat tekosuuttumukselle.
Esittävälle suuttumukselle. Sen ikäiselle lapselle voi -
ärjyä, ja he ovat…
Tämä lapsi ei sellaiselle naura.
"Haluan nähdä verenpaineesi piikissään."
Rankimmin hän nauroi,
kun veti autonavaimeni vessanpöntöstä alas.
Se oli kai minun syyni.
Ne jäivät lojumaan.
Laitoin ne sivupöydälle, jonka myös ostin.
Makailin sohvalla. Päivä oli ollut rankka.
Näin hänen -
tulevan huoneeseen,
näkevän avaimet,
ja hän oli…
Sanoin, että älä.
Hän otti avaimet ja pyysi jahtaamaan.
"Eteiseen."
Selvä.
Annoin hänelle etumatkaa. Hän on kolme.
Kun nousin ylös,
näin hänen juoksevan vessaan.
"Voi ei."
Ja kun pääsin sinne…
Minulta menivät hermot.
En huutanut hänelle. Huusin vain elämälleni.
Tiedättekö?
"Hitto vie!"
"Ei!"
"Hitto!"
Kun käännyin, hän oli tyytyväinen näkemäänsä.
"Olet hauska tyyppi."
Potkaisin häntä rintaan, hitto vie.
Pikku paskiaiset.
Menin suihkuun -
kuusivuotiaan kanssa.
Hän on kuusi, ei 16.
Jos et ole käynyt suihkussa -
kuusivuotiaan kanssa, varmista, että lapsi on sinun.
Muutoin…
On outoa, jos pitää kysyä nimeä.
Hän on minun poikani.
Halusin… Yritin olla hauska isä.
Tarjosin hänelle suihkupäätä.
Luulin sen olevan hauska veto.
"Haluatko pitää suihkupäätä?"
Hän sanoi, että kyllä.
Annoin sen hänelle. Hän alkoi pestä suihkutilaa.
Hetken päästä kysyin:
"Voitko kastella minut?"
Hän sanoi: "Tom, relaa."
Sitten hän katsoi minuun.
Hän sanoi: "Sinulla on iso penis.
Ja minulla on pieni."
"Se johtuu stondiksestani."
"Voimme tehdä stondiksen sinullekin. Teet vain…"
"Ei!"
En runkannut poikaani.
Halusin vain aina sanoa tuon.
Totuus on…
Hän todella sanoi:
"Sinulla on iso penis. Ja minulla on pieni."
Oikeasti minä sanoin -
välittömästi,
ja siis aivan heti,
kun hän sen sanoi,
sanoin: "Ei!"
Miksikö huusin ei?
Koska sillä hetkellä -
tajusin, ettei tämä ole jotain,
mitä hän alkaa kertoa julkisesti.
En halua olla kaupassa, kun hän kysyy -
isosta peniksestäni, ja vastaan kyllä.
"Tiedätte kyllä." Eivät ihmiset tiedä.
"Mitä hittoa tuo oikein oli?"
Pahinta on,
että pelästytin hänet.
Kun huusin. Se on kauhea tunne. Pelon näkee lapsen kasvoilla,
koska tuli ylireagoitua. Ja halusin hoitaa asian oikein.
Tai mikä onkaan oikein siinä tapauksessa.
Kai se olisi ollut tällaista:
"Et tehnyt mitään väärää. Teit havainnon."
"Ei olisi pitänyt huutaa. Sori, tarvitsetko terapiaa?"
"Rakastan sinua."
Kaikki tapahtui niin nopeasti, etten tiennyt, mitä sanoa.
Joten mikä oli paras yritykseni?
"Ei!"
"Ole nyt hiljaa."
Nyt hän on hämmentynyt.
Hän sanoo: "Sinulla on iso penis.
Minulla on pieni."
"Älä hitto vie kerro kenellekään."
"Oliko isoisällä iso penis?"
"En muista. En ole nähnyt sitä vähään aikaan."
"Kysytään isoäidiltä."
Ja niin me teimme.
Eikä ollut isoa.
Ja ei muuten -
ole minullakaan.
Haluan tehdä sen kaikille selväksi.
Minun penikseni ei ole iso.
Mutta -
kuusivuotiaaseen verrattuna -
minulla on kunnon leka.
Olen ylpeä siitä.
Rikoit melkein lavan.
Totuus on tämä.
Olen onnellinen -
tehdessäni taas stand upia ja seistessäni oikeasti.
Vähän aikaa sitten -
minulle tuli urheiluvamma. En tiedä, tiedättekö siitä.
No…
Jos ette tiedä, yritän kertoa tästä pokkana.
Minä, Tom,
jonka näette seisovan tässä,
loukkaannuin pahasti -
osallistuessani -
donkkauskisaan.
Kori oli hieman normia matalammalla.
Se oli uskomatonta. Jos ette tiedä, minulta -
repesi polvilumpion jänne tästä.
Mikä oli… Ihan sama.
Niin kävi Klay Thompsonille ja minulle.
Niin käy meikäläisille. Mutta -
en ole Klay Thompson, joten mursin myös käteni.
Se löytyy videolta, joka ei ole minusta hauska,
mutta monet pitävät siitä.
Kerron ihmisille, etten nauranut sinä iltana.
He siihen, että todellako?
Yhden siihen liittyvän jutun haluan kertoa.
Heti loukkaantumisen jälkeen olin ensiavussa.
Olin pahasti loukkaantunut. Käsi oli murskana, jalka ei toiminut,
ja minua valmisteltiin leikkaukseen.
Silloin traumakirurgi -
tuli huoneeseen,
katsoi röntgenkuviani -
ja kysyi: "Auto-onnettomuusko?"
Makasin siinä ja vastasin, että donkkauskisa.
Hän kysyi, että mikä?
"Hiton donkkauskisa."
"Osuiko auto sinuun, kun donkkasit?"
"Tee nyt vain työsi, hitto vie."
Olin muuten sairaalassa kolme viikkoa.
Se on pitkä aika.
Enkä olisi selvinnyt siitä -
ilman rakasta ystävääni -
Dilaudidia.
Niin. En ollut tajunnut,
että olin pelleillyt -
pilven kanssa vuosia,
mutta pillerit ne vasta jotain ovat.
Se tavara -
on tiukkaa.
Jos joku tarjoaa joskus oxya, ota heti kaksi.
Koska ne ovat mahtavia, ja mitään pahaa ei tapahdu.
Ei, elämäsi romahtaa, mutta olo on hyvä sen tapahtuessa.
Huono puoli on se,
ettei enää käy paskalla koskaan.
Kävin kahdeksan päivän päästä paskalla, kun aloin syödä niitä.
Olin peloissani.
Soitin lääkärille.
"Minulla on käsi ja jalka, jotka eivät toimi,
miten nojaan ja miten pyyhin itseni?"
"Ei huolta."
"Sairaanhoitaja tekee sen." Se kävi minulle.
Sitten miespuolinen sairaanhoitaja tuli huoneeseen.
Hekin saavat tehdä niitä töitä. Ja…
Tyyppi seisoi ovella -
ja heitti paketin käsipyyhkeitä.
"Mitä tämä on?"
"Tohtori sanoi, että sinun pitää siistiä itsesi."
Ja minä siihen…
"Sinä teet sen."
Ja näin ammattihoitajan -
harmittelevan.
Hän irtisanoutui. Lopetti. Eikö ole hullua?
Viisi päivää myöhemmin -
tuli seuraava hätä,
ja he lähettivät vanhan naishoitajan, mikä sopi.
Mutta hän puhui koko ajan.
Se on kauheaa. Sitä on haavoittuvainen.
Hän kysyi, miten ulosteet siivotaan.
"En tiedä, ole hiljaa."
Hän voivotteli.
"Sinulla on paljon karvaa täällä."
"Niin, isäni pitää siitä."
Tiedätkö…
Mitä?
Siis…
Kuvittelen hänet taivaassa katsomassa alas:
"Katsokaa pojan karvoja. Hienoa, eikö?"
Jumala myöntelee vieressä.
Kuvittelen isäni alastomana.
Minä…
Kuvittelen kaikki taivaassa alasto…
Taivaassa ei sanota: "Minkä paidan laittaisin?"
Ihmiset ovat alasti. Jumalakin on.
Hetken kuluttua käy niin,
että isäni huomaisi Jumalan ison kalun.
Tiedättekö?
Hänhän on Jumala. Se on varmasti iso. Ja upea. Sininen.
Ja uskon -
sen hohtavan kullansävyisenä.
Hetken päästä isäni kysyisi:
"Voinko koskea siihen?"
Jumala sanoo, että totta kai.
"Olet yksi lapsistani."
"Kiitti. Se oli siistiä."
Jumala kysyy: "Haluatko nähdä sen satavan lunta?"
Sitä lumi on. Ettekö tienneet?
Satamista.
Hyvä. Toivottavasti pilasin lumen teiltä.
Tein kuusi kuukautta -
tiukkaa kuntoutusta,
fyysistä terapiaa.
Aplodit kaikille terapeuteille,
jotka tekevät töitään.
Mahtavaa.
He auttoivat minua,
jotta voisin liikkua taas normaalisti ja luontevasti.
Tämä ihmetyttää minua. Päivälleen seitsemän kuukautta -
sen jälkeen,
kun olin loukkaantunut,
olin kotona.
Olin nukkumassa.
Kello oli kaksi aamulla,
ja kuulin vaimoni huutavan -
oikein kunnolla.
Joten otin tyynyn,
käännyin,
ja peitin tämän korvan.
"Yritän nukkua."
Sitten hän kutsui minua nimeltä.
"Tom?"
"Pahus vieköön."
"Kuulostaa vakavalta."
Joten nousin ylös ja laitoin syötävää itselleni.
Kaadoin juotavaa.
Ja mietin sitten,
että etsin hänet.
Kello oli kaksi.
En nähnyt mitään. Seurasin vain avunhuutoja.
Lopulta löysin hänet istumassa rappujen alaosassa.
"Mitä oikein teet?" "Taisin nyrjäyttää nilkkani."
Sytytin valot,
ja huomasin,
että luu,
jonka pitäisi olla näin,
olikin näin.
Sanon, ettei tuo ole nyrjähdys.
Siitä olen varma.
Hän kysyi, mitä pitäisi tehdä.
"Sinun ei pitäisi tehdä mitään."
"Soitan hätänumeroon."
Pitää tunnustaa,
että olin innokas soittamaan -
hätänumeroon.
Oletteko olleet innoissanne? "Vihdoinkin jotain hyvää."
"Sen takia leikimme tätä."
Minä soitin.
Operaattori vastasi: "Hätäkeskus."
Olin niin innoissani,
että käskin olla valmiina.
"Selvä."
"Tarvitsetteko poliisin, palokunnan vai ensihoitajat?"
"Ensihoitajat!"
"Lähetä ne kaikki!" "Mitä on tapahtunut?"
Ja olin, että…
Ja tajusin,
että vaikka kerron totuuden,
se kuulostaa epäilyttävältä.
Mutta pakko se oli sanoa.
"Vaimoni putosi rappusissa."
Operaattori vastasi "vai niin".
"Miten se kävi?" "Hitostako minä tietäisin?"
"Oliko hän yksin?" "Pitääkö puhua lakimiehelle?"
Neljä ensihoitajaa tuli paikalle.
Avasin oven.
"Mitä tapahtui?" "Tiedätte kyllä."
"Vaimoni kaatui rappusissa."
"Miten se kävi?"
"En tiedä."
"Oliko hän yksin?"
"Puhukaa lakimieheni kanssa. Hän on langan päässä."
He alkoivat hoitaa vaimoani.
Lastoittivat jalan ja laittoivat tipan.
Nojauduin hänen vierelleen -
puhuakseni kahden kesken,
kuten joskus tehdään.
"Hei, haluan kertoa jotain."
"En pidä siitä, miten minulle puhutaan."
"Tuntuu kuin kaikki vihjailisivat, että olen syyllinen tähän,
enkä pidä siitä."
Sitten kävelin pois.
Hetkeä myöhemmin -
vaimoni päätti avata suunsa.
Spontaanisti.
"Hei, kaverit?"
Ja kaikki kääntyvät.
"Hän ei koskaan satuttaisi minua."
Ja minä olin…
"Mitä oikein teet?"
"Olemme olleet yhdessä kauan.
Luulette häntä syypääksi,
mutta ei hän ole."
"Pidä turpasi tukossa -
tai tapan sinut."
Sairaalassa lääkäri kysyi: "Mitä tapahtui?"
"Iskin lättyyn ja hän putosi rappuset."
Hän sanoi tajuavansa.
"Hän on puhelias." "Tiedän kyllä."
"Näkisitpä kotioloissa."
Hän voi nyt paremmin. Hän oppi. Hän tajuaa.
"Voileipä klo 18.00."
Hän näki esityksen ja kuuli kertomukseni -
ja kysyi: "Voitko kuvitella lyöneesi minua?
Minä siihen…
"Kyllä."
Älkää säälikö häntä.
Olen tosissani. Tein hänelle palveluksen.
Hän pyysi ja minä tein.
Hän pyysi tekemään vasektomian ja tein sen.
Joten minulta nipsaistiin.
Huomaatteko?
Naiset hurraavat aina ja yksi äijä ei tykkää.
Kuin hän haluaisi mällini sisäänsä.
Jos olet mies ja harkitset sen tekemistä,
tee se. Se on rutiinitoimenpide.
Sinä aamuna hermostuttaa.
Kyse on palleistasi.
Sitä makaa pöydällä. On hyvin kylmä. Pari sataa astetta pakkasta.
Asua nostetetaan dramaattisesti ja sanotaan: "Mitä täällä tapahtuu?"
Molosi tuijottaa sinua: "Kuinka kehtaat?"
Se kestää vain 15 minuuttia, mikä on ihmeellistä.
Sitten viikon päästä on tarkistus.
Urologi suorittaa sen.
"No niin, housut alas."
"Se maistuu samalta."
Hän sanoo antavansa kotitehtävän.
"Annan kotitehtävän." "Mikä se on?"
"Mene kotiin, ejakuloi 20 kertaa.
Tuo 21. kerta tässä kupissa. Testaamme sen ja kerromme,
onko kaikki hyvin." Tuo ei ole homma eikä mikään.
Teen kotitehtäviä jatkuvasti.
Hän oli poistumassa,
mutta pysähtyi ovella.
"Melkein unohdin kertoa."
"Ei mitään kiirettä."
"En aikonutkaan kiirehtiä."
Hän sanoi:
"Joskus unohdan mainita asiasta."
Päättelin siitä,
että jotkut ovat palauttaneet nopsaan -
kotitehtävänsä. Kysyin heti:
"Mikä on ollut nopein aika?"
"48 tuntia."
Mietin sitten,
että se mulkero saa pitää ennätyksensä. Tuohon en lähde.
Hän on mestareiden mestari.
Menin kotiin ja otin lisäviikon vapaata.
Olin mustelmilla ja paikkoihin sattui.
Mutta viikon jälkeen on aika touhuta.
Aloitin hitaasti. Se oli kuin…
"Herää."
Se ei tuntunut samalta.
Se oli outoa.
Toisenlaista.
Tunsin, kuinka paikat käynnistyivät.
Se muistutti yhtä juttua.
Kun laittaa lämmön päälle ensimmäistä kertaa talvella.
"Tämä haisee oudolta."
Tunsin homman palaavan.
Enkä saanut häiritsevää ajatusta -
pois päästäni:
"Sieltä tulee vain verta."
En halunnut sitä.
Ajattelin vain niin.
Runkkasin siis peloissani.
"Sieltä tulee verta!"
Mutta jatkoin sinnikkäästi. Ja…
kun lopulta tuli,
se ei ollut verta.
Nauroin helpottuneena.
Ensimmäisen paluuvemputukseni aikana -
olin siis…
Niin.
Insta poisti, mutta se on OnlyFansissa,
jos haluatte nähdä.
Kuusi taalaa kuukaudessa.
Ainoa juttu, jolla selvisi vasektomian aiheuttamasta -
erityisestä kivusta oli marin syöminen.
Piti syödä sitä joka päivä siihen outoon kipuun.
Tuntuu siltä, että pitää tunnustaa heti kertoessani -
pitäväni niistä,
koska olen höyhensarjalainen ja pidän miedoista syötävistä.
Jotkut haluavat syödä maria…
Jotkut haluavat huumaantua rankasti päivittäin.
En minä.
Minulle sopii viisi tai kymmenen milligrammaa,
ja ihmiset…
Ihmiset herjaavat minua "10 Milligramman Tomiksi",
ja muuta paskaa.
Huutavat kadulla: "Syötkö vauvanannoksiasi?"
"Kyllä, koska haluan pystyä puhumaan."
"Kuulostaako se hullulta?"
"Etkö tunne tyyppejä, jotka juovat hillitysti olutta?
Pitäisikö sinusta -
juoda joka kerta 36?"
"Selvä. Hieno homma, Bert."
"Hyvää illanjatkoa."
"Olen mekaanikko!" Tai miten se oli.
Bert.
"Unohdimme, miten se tarina menee. Kerro taas."
Hän on paras kamuni.
Heistä puheen ollen, tehdään tämä selväksi.
Jos juo, polttaa -
tai ruiskuttaa itseään silmämuniin,
ei vieraita tyyppejä tarvitse murehtia.
Älä yritä väittää, että joku vieras on syypää siihen,
että olet pöllyssä.
"Mitä jos vieras terästää juomani?"
"Mitä jos vieras antaa jointin ja sitä on terästetty?"
Arvatkaapa mitä? Ei se ole vieras, se on joku kamuistasi.
Kamut sekoittavat pään rankimmin.
Koin sen itse.
Minulla on siistejä kamuja.
Kiertueen aikana selvisi, että yksi kamuistani -
oli samassa kaupungissa samana iltana.
Se on harvinaista tässä työssä. Se oli Miamissa.
Kuulin asiasta ja peruutin syömissuunnitelmat.
Ajoin kaupungin läpi.
Menin klubille -
ja näin hyvän kamuni.
Osa tuntee hänet koomikkona ja podcastaajana.
Hän on Joey Diaz.
Jos joku teistä ei tunne häntä,
kuvailen hänet teille.
Joey on hyvin hauska tyyppi.
Hän on koomikko.
Hän on 60-vuotias.
Hän on kuubalainen maahanmuuttaja.
Hän painaa 133 kiloa.
Hän näyttää siltä kuin joku olisi tehnyt ihmistä -
ja jättänyt tämän vartiksi lämpölampun alle.
Sivuhuomautuksena vielä,
että hän oli kokaiini- ja heroiiniriippuvainen 20 vuotta.
Se on tärkeää tarinaan liittyen.
Joey on hellä.
Menin hänen luokseen ja hän antoi ison halin.
Hän sanoi heti: "Minulla on sinulle jotain."
"Mitä sinulla on minulle?"
"Pidät kymmenistäsi. Olet 10 Millin Tom."
"Tässä on kymmeniä."
"Ei ole totta."
"Kyllä vain." "Ei ole."
"Miksi sanot noin?" "Koska olet valehtelija ja pahis.
Sinä valehtelet."
"En valehtele." "Todellakin valehtelet."
Ja hänellä oli purkki,
josta hän kaatoi -
viisi geelikapselia -
käteensä.
"Nämä ovat kymppejä." "Paskapuhetta."
Ja hän…
Veti kaikki viisi.
Ne olivat hänelle kuin karkkia.
Mietin, että ehkä ne ovatkin kymppejä.
"Haluaisin yhden."
Laitoin sen kielelleni. Otin vesihörpyn.
Sen mennessä alas -
katsoin häntä. Hän ilmeili…
"Paljonko juuri otin?" "Kymmenen."
Ja hän poistui huoneesta.
Sitten hän esiintyi.
Puolen tunnin kuluttua olin pilvessä.
Kun esitys päättyi,
olin aivan -
pihalla kuin lumiukko.
Tärisin kuin äänirauta.
Olin…
En saanut silmiäni auki.
Piti laittaa käsi jonkun olkapäälle -
opastamaan minut huoneen poikki.
Olin ihan…
"Joey, meidän pitää painua helvettiin täältä."
Me painuimmekin. Arvatkaa minne? Lentokentälle. Jippiii.
Panikoidaan putkessa taivaalla.
Kävelin läpi Miami International -lentokentän -
pelästyttäen ihmisiä.
Miksikö? Unohdin, kuinka kävellään.
En tajunnut, miten vartaloskanneri toimii.
Menin näin…
"Kuuletteko sydämenlyöntinikin?"
Hikeä pukkasi, mutta palelin silti.
Pyysin kaikilta peittoja. "Löytyykö peittoa?"
"Haluan peiton!"
"Olet vessassa. Painu hittoon täältä."
Sammuin meditatiivisessa tilassa.
Sitten heräsin lennolla peloissani.
Oletteko heränneet peloissanne? Nousin istumaan.
"Miksi olen huono ihminen?"
Sitten tein jotain ekaa kertaa.
Lentoemäntä -
käveli käytävällä,
ja kun hän meni ohi, tartuin hänen käteensä.
Lujaa.
Kuin laittaisin sen munalleni. Tartuin siihen.
Hän oli ymmällään ja sanoi…
Olin niin sekaisin,
että jokelsin vain sekavia.
"Miksi elämme?"
Ja hän kysyi, että mitä?
Onnekseni minulla oli mukana asiallinen kaverini Shaun.
Hän sanoi, että otin rauhoittavia.
Lentoemäntä sanoi, että selvä ja jatkoi kävelyään.
Shaun oli huolissaan ja herätti Joeyn.
"Joey!" "Mitä?"
"Mitä annoit Tomille?"
"Annoin 200 milligrammaa."
"Dippasin sen hasisöljyyn."
Kysyin, miksi teki hän niin minulle.
"Nyt saat nähdä paholaisen, narttu."
"Taidan katsella häntä, hitto vie."
Muistellaan vähän. Hän otti viisi.
Se on 1 000 milligrammaa, ja hän vain kyseli, mitä teen huomenna.
"Menen sairaalaan, entä itse?"
Kahjo.
Jos ette ole ikinä ottaneet yllätysmega-annosta,
se on kuulkaa kauheata.
Se on kauhistuttava paniikintäyteinen kauhureissu.
Muutama viikko sitten -
tein sen äidilleni.
Tein.
Olin hänellä kylässä. Hän asuu yksin. Hän tietää, että syön niitä öisin.
Kerroin, että ne auttavat saamaan unta.
Hän kutsuu niitä nallekarkeiksi.
Hän kysyi, aionko syödä nallekarkin illalla.
Vastasin, että aion.
"Voisinko saada yhden?"
"Joo."
Annoin hänelle yhden,
koska otan itsekin yhden.
Yksi vaikuttaa minuunkin,
joten se varmasti nousee hänen peruukkiinsa.
Istuin hänen vierellään pari tuntia. Sitten kysyin vointia.
"En tunne mitään."
"Niinkö?" "Niin."
"Selvä. Mene nukkumaan, senkin peto.
En tiedä, mitä sanoa."
Seuraavan päivän iltana hän tuli taas luokseni.
"Voinko saada taas nallekarkin?"
"Sait yhden eilen. Se ei toiminut."
"Ehkä pitäisi ottaa kaksi."
"Ehkä tosiaan pitäisi."
Annoin kaksi. Hengailimme siinä.
Kysyin taas häneltä:
"Miltä tuntuu?"
"En tunne mitään."
"Todellako?"
"Pitäisikö ottaa kaksi lisää?"
"Sinun kannattaisi odotella vähän aikaa, Pablo."
"Niinkö luulet?"
"Itse asiassa en. Tässä on kaksi lisää."
Annoin ne hänelle.
Hän söi ne ja sanoi menevänsä nukkumaan.
Hän meni huoneeseensa, minä vierashuoneeseen.
Muutaman minuutin päästä -
sain monta tekstiviestiä,
jotka olen painanut mieleeni.
"Tommy, minä poreilen."
P-O-R-E-I-…
L-E-N.
"Kuulostaa hyvältä."
Mitä se poreilu oikein tarkoittaa?
"Me täällä vain poreilemme." En tiedä siitä.
Hän vastaa, että syke on 125.
"Päässäni pyörii."
Kirjoitin: "LOL." Hänellä taitaa olla kivaa.
Sitten hän pyysi tulemaan, koska ei voi hyvin.
Menin huoneeseen,
jossa äitini istui selkä suorana.
Hälyttävää toimintaa vanhemmalta naiselta.
Useimmat makaavat tai nojaavat.
Hän on vain sängyssä…
"Oletko kunnossa?" "En."
Vein hänet ulos haukkaamaan raitista ilmaa.
Välittömästi kävi selväksi,
että nyt lähdetään reissulle.
Ensimmäiseksi hän teki näin.
"Huuleni!"
"Ne ovat jumittuneet."
"Haen sinulle vettä."
"Miksi minulla on nälkä?"
"Koska se karkki toimii."
"Koira oli täällä. Onko koira mennyt?"
Mietin, että voi juma.
Aloin nauraa -
todella rankasti.
Se ei ollut hihittelyä.
Se oli syvää ja alkukantaista.
Katselin 77-vuotiasta äitiäni, joka oli pilvessä.
En nauranut, vaan hermojärjestelmäni sulkeutui.
Katsoin, kun hän katseli ääniä.
Nauraminen sattui. Teki kovasti kipeää.
Nauraessani katsoin häntä. Sillä hetkellä -
hänen kasvonsa vääntyy.
Hänen kasvonsa vääntyivät,
Ja hän katsoi minuun.
"Huomenna naurusi ovat kyyneleitä ruumiillani."
Minä siihen…
"Mitä?"
"Täydellinen murha."
"Kukaan ei arvaa, että teit sen."
Keuhkoni menivät jo nurin niskoin,
ja kyyneleet valuivat -
poskiani pitkin.
Hän oli niin pilvessä, että luuli nauruni -
vahvistavan hänen epäilynsä.
Hän alkoi oikeasti rukoilla henkensä puolesta.
"Tommy, ole kiltti!"
"Ole kiltti!"
"Älä tapa minua!"
"Olen äitisi!"
Minä tipahdin tuoliin.
Menin näin…
Heräsin. En tiennyt, missä hitossa olin.
Oli aamu.
Menin keittiöön samaan aikaan kuin äiti.
"Hei, äiti."
Hän ei sanonut mitään. Voi hitto.
Hän meni kahvinkeittimen luo ja sanoi:
"Tiedän, että yritit tappaa minut eilen."
"Se oli ovelaa."
"Mutta olen yhä elossa."
"En yrittänyt tappaa sinua." "Yrititpäs."
Häivyin loppupäiväksi -
ja palasin myöhemmin.
"Olen velkaa anteeksipyynnön."
"Ei olisi pitänyt antaa niin paljon."
"Ei hätää. Saat anteeksi."
"Niinkö? Kiitos. Se helpottaa oloani."
"Haluan vain kertoa yhden asian."
"Minkä?"
"Haluan taas karkin illalla."
"Mitä?"
Hän syö niitä nyt joka päivä.
Hän vetää kokkelia. Kasvattaa puskaansa.
Hän nai naapureita.
Hän elää parasta aikaansa.
Jos joskus näette hänet,
antakaa huumeita.
Kiitos, että tulitte. Hyvää illanjatkoa.
OMISTETTU THOMAS NADEAU SEGURALLE ELI TOP DOGILLE
Tekstitys: Marko Virta