Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- באוגוסט 2021 טום סגורה ‏יצא לסיבוב ההופעות העולמי -
‏- 303 הופעות, 171 ערים, 21 ארצות ‏מעל 700,000 איש נכחו בהופעות -
‏- ההופעה הזו התקיימה בפיניקס, אריזונה -
‏- טום סגורה ‏פטיש 5 קילו -
‏תודה רבה! תודה לכם!
‏תודה.
‏בבקשה, שבו.
‏תודה רבה.
‏תודה שבאתם.
‏כן.
‏אנחנו פה.
‏כן.
‏טוב,
‏תנו לי לשאול אתכם משהו.
‏הם מתכוונים להמשיך להפיל ‏את פסלי הקונפדרציה שלנו, או מה?
‏כן!
‏אני רק בודק את האווירה פה בחדר. ‏אני לא יודע מי פה.
‏"זאת התחלה משונה". בסדר.
‏כן, אני בסיבוב ההופעות האדיר הזה,
‏ופגשתי אנשים שלא חשבתי שאפגוש בחיים.
‏לאחרונה פגשתי דוגמנית־על, וזה מטורף כי…
‏טוב, אני לא חושב שהיא רצתה לפגוש אותי. ‏רק כדי להבהיר.
‏הייתי במלון יוקרתי בטורונטו,
‏ומישהו שעבד שם הלך אליה ואמר, ‏"היי, הוא קומיקאי".
‏והיא אמרה, "בסדר".
‏ואז הוא אמר, "היא דוגמנית־על". ‏ואני אמרתי, "אני רואה".
‏ואני הופתעתי מכך שהן הרבה יותר יפות
‏ממה שנראה לכם.
‏כאילו, רואים אותן במגזינים או בטלפון,
‏וחושבים, "היא יפה".
‏אבל פנים אל פנים, אתה חושב, ‏"מה קורה פה, לעזאזל?" כאילו…
‏ואז אתה מגלה שהיא חריגה גנטית.
‏באמת. אם את דוגמנית־על, את חריגה.
‏את בדיוק כמו אדם בגובה שני מטר.
‏אני לא יודע
‏אי פעם פגשתם מישהו בגובה שני מטר? ‏אני כן. זה מטריד. בסדר?
‏אתה חושב לעצמך, "אני ילד? מה קורה פה?"
‏האישה הזו
‏הייתה יפה כל כך שזה לא ייאמן.
‏חמש שניות אחרי שהתחלנו לדבר,
‏הפסקתי לדבר ולהקשיב. טוב?
‏הסתכלתי עליה כאילו שהיא בגן החיות.
‏הייתי כזה…
‏חשבתי, "תני לי לראות את האוזניים שלך". ‏חיפשתי פגמים.
‏היא הייתה פשוט מושלמת.
‏ואז חשבתי לעצמי, "אולי אשתי פשוט תטבע?"
‏אתם מבינים?
‏היא יודעת. סיפרתי לה. היא יודעת.
‏היא אמרה, "אתה יודע ‏שאני יודעת לשחות?" "אני יודע".
‏"זה לא משנה אם את יודעת לשחות. ‏מה שמשנה זה מה שהמושבעים חושבים."
‏אז…
‏אני… ביקרתי במקומות מטורפים ‏בזכות העבודה הזאת.
‏זה ממש מטורף. ראיתי מקומות מדהימים.
‏ביקרתי ברומא. הונג קונג.
‏מאצ'ו פיצ'ו. הכול בזכות העבודה הזאת.
‏ויש גם ימים אחרים.
‏למשל, הייתי צריך להופיע בטופיקה, קנזס.
‏הלכנו לשם כי הם קנו כרטיסים, ‏אבל ברחנו משם מייד אחרי.
‏אבל קרה שם משהו מגניב למדי.
‏נגד ההופעה שלי שם
‏התקיימה מחאה
‏מטעם הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו.
‏אני לא יודע אם שמעתם עליהם.
‏לפעמים הם מופיעים בחדשות.
‏ואם אתם חושבים, "באמת? ‏כנסייה מופיעה בחדשות? למה?"
‏טוב, לפעמים הם מארגנים הפגנות ‏בהלוויות של חיילים שנהרגו,
‏ודברים מגניבים כאלה. ו…
‏הייתי מאחורי הקלעים, ‏ומנהל ההופעות שלי נכנס ואמר,
‏"הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו פה". ‏ואני אמרתי, "כדי לראות את ההופעה? באמת?"
‏והוא אמר, "לא".
‏"הם מפגינים."
‏והם עמדו בכניסה עם השלטים המטומטמים שלהם.
‏השלטים שהם הכינו בבית, כי הם עניים.
‏היו להם שלטים שהיה כתוב עליהם, ‏"טום הוא חוטא".
‏ואני חשבתי, "כן".
‏כן.
‏זה נכון.
‏והיו להם גם שלטים מלאי שנאה
‏שהיה כתוב עליהם, "אלוהים שונא גייז".
‏אבל לא היה כתוב שם "גייז".
‏זו הייתה מילה אחרת.
‏אבא שלכם אומר את זה כשהקרדינלס מפסידים. ‏אתם יודעים, כאילו…
‏טוב, הדוד שלכם. מישהו אומר את זה.
‏אני נעלבתי.
‏לא ממש מהמילה עצמה,
‏אלא מההשלכות של השלט.
‏שאלוהים שונא גייז. אני לא חושב שזה נכון.
‏אני חושב שלאלוהים יש בעיה עם אנשים.
‏יש יותר מדי אנשים,
‏וזו לא אשמת הגייז.
‏כי הם מזדיינים בתחת. ‏אני חייב להסביר לכם הכול?
‏אלוהים.
‏אפשר לגמור כמה שרוצים בתחת של מישהו
‏בלי הפסקה,
‏ומשהו יצא, אבל זה לא יהיה תינוק.
‏כאילו…
‏אני חושב שעדיין שווה לצלם את זה.
‏אולי לתת לזה שם. הוא לא ישרוד הרבה.
‏אני לא גיי, אבל…
‏אני לא פוסל בהייה בבחורים. אני רציני.
‏כאילו, אם אני בחוף
‏ויש שם איזה חתיך, כאילו…
‏איזה בחור שרירי בטירוף, אני אגיד, "היי.
‏"יפה.
‏"יפה מאוד.
‏"כמה חלבון אתה אוכל? מה אתה עושה?
‏"אירובי ומשקולות? ברור."
‏ואז בחורה שווה תעבור ליד.
‏ואני אגיד, "עופי מפה. מה את עושה?"
‏אני חושב שהכי גיי שהייתי…
‏היה בפברואר.
‏זה היה כשהופעתי בלוס אנג'לס,
‏ובראד פיט הגיע למופע שלי.
‏תראו…
‏אני לא יודע באיזו שנה הוא נולד
‏או כמה תינוקות הוא אוכל בשבוע, ‏אבל האיש הזה…
‏הוא מהמם. בסדר?
‏הוא נכנס לחדר ההלבשה שלי. ‏לא הצלחתי ליצור קשר עין.
‏אתם מבינים?
‏אמרתי כזה, "היי, מה קורה? איך הולך?"
‏הוא אמר, "תסתכל עליי". אני אמרתי, "לא".
‏הוא אמר, "בחייך". אני אמרתי, "שתוק".
‏הוא אמר, "רוצה לתת לי נשיקה?" אמרתי, "כן".
‏הוא אמר, "תעשה את זה". ‏ואני… ככה, נישקתי אותו.
‏מה?
‏זה לא היה גיי.
‏התרחצנו ביחד אחר כך. זה היה גיי. אבל…
‏דיברנו על ספורט, אז זה התאזן.
‏אני חושב שאתה בר מזל
‏אם בחיים יש לך חבר אמת אחד.
‏אתם מבינים? חבר אמת.
‏אני חושב שיש לי ארבעה.
‏בראד פיט…
‏אני קורא לו "בראד פיתה" כי אנחנו קרובים.
‏ועוד שלושה חבר'ה. אנשים שמכירים לעומק.
‏שאתם מכירים את הסודות זה של זה.
‏למשל, אני יודע שאחד מהחברים שלי ‏מסתיר את העובדה שהוא מעשן גראס
‏מאשתו. קוראים לו קייסי.
‏אחד מהחברים שלי לא מגלה לאשתו ‏שהוא אוכל במקדונלד'ס
‏כי הוא שמן, וקוראים לו צ'ארלי.
‏אני מניח שעכשיו הן יודעות, אבל…
‏מפתיע לגלות משהו חדש ‏אחרי שמכירים אנשים במשך כל כך הרבה זמן.
‏אני מכיר אותם כבר 25, 30 שנה,
‏וגיליתי בשבוע שעבר,
‏לאחר 25 שנה שאנחנו חברים,
‏שאני היחיד שמלקק ישבנים.
‏בכל הקבוצה. נכון שזה מטורף?
‏כאילו…
‏אני מניח שאני חבר של ילדים בכיתה ג'. ‏אני לא יודע.
‏אחד מהחבר'ה מאוהב בתחילת קשר. ג'סטין. ‏יש לו אהבה חדשה.
‏ובדרך כלל אנשים עם אהבות חדשות ‏ממש בעניין, אתם מבינים?
‏הכול ורדים ושושנים מבחינתם.
‏כאילו, כל יום ג'סטין…
‏"אני מאוהב."
‏אני אומר, "נהדר. ליקקת לה את התחת?"
‏והוא אומר, "לא".
‏אמרתי, "אז אתה לא מחבב אותה".
‏והוא אמר, "אני כן". ‏אני אמרתי, "לא, אתה לא".
‏"כי אם זה היה נכון, ‏היית נותן לה את הנשיקה המתוקה מכול."
‏והוא אמר, "היא מחרבנת משם".
‏ואני אמרתי, "אל תעשה את זה באמצע".
‏חכה קצת, אתה מבין?
‏שים אותה באמבטיה או משהו. ‏זה מה שעשיתי עם בראד. עכשיו…
‏הוא אמר, "אתה מגעיל". ואני אמרתי, "שיהיה".
‏והוא אמר, "זה מה שכלבים עושים". ‏ואני אמרתי, "סליחה?"
‏הוא אמר, "כלבים מלקקים לעצמם את התחת".
‏אמרתי, "ראשית,
‏"אם יכולתי ללקק לעצמי את התחת,
‏"לא הייתי בסיבוב הופעות."
‏הייתי עושה את זה עד שרופא יגיד לי להפסיק.
‏הוא יצטרך להושיב אותי ולומר,
‏"לא יישאר לך תחת אם לא תפסיק עם זה."
‏ואני אגיד, "אבל זה נעים".
‏והוא יגיד, "אני לא סומך עליך".
‏"אני אשים לך קונוס סביב הצוואר". ‏ואני אגיד…
‏"אני יכול להסיר אותו עם הכפות". בסדר…
‏סליחה, זה היה מטופש. אני מצטער. עכשיו…
‏הלוואי שאבא שלי עדיין היה פה. ‏הוא מת לפני מספר חודשים.
‏אני מבין שזה חלק מהחיים. זה קורה לכולם.
‏מעולם לא ביקרתי מישהו חולה בביה"ח.
‏זו הייתה חוויה חדשה. זה מוזר.
‏אם מעולם לא עשיתם את זה, מגיעים לביה"ח
‏ומישהו שעובד שם אומר, "אתה באת אל…"
‏ואתה אומר, "כן". ‏והוא אומר, "הוא הולך למות בקרוב".
‏ואתה אומר, "כן, גם אני חשבתי. ‏בגלל זה באתי".
‏ואז הוא אומר, ‏"אתה יכול להיכנס לצפות בזה עכשיו".
‏ואתה אומר, "תודה".
‏מבחינה אישית, אני חושב שלצפות במישהו גוסס,
‏שאתה לא מנסה להרוג…
‏זה מוזר, נכון?
‏זה שונה אם יש לך מישהו, ואתם…
‏והם אומרים, "אני גוסס".
‏ואתה אומר, ‏"כן, אני רוצה שתמות. לכן אני עושה את זה".
‏זה בטח מרגיש טוב. לא יודע.
‏אני מניח שזאת הרגשת אופוריה ‏שתנסו לשחזר לעד. אבל…
‏תשאלו את גארת' ברוקס. הוא ישמח לספר לכם.
‏בחייך.
‏איפה הגופות, ג'י?
‏בבקשה.
‏תחבר בין הנקודות. עכשיו…
‏תשמעו, הייתה לי שיחה נהדרת עם אבי,
‏ואני מקווה שאם תהיו במצב הזה, ‏זה יקרה גם לכם.
‏הייתה לנו שיחה נהדרת, ‏ואז הוא הפתיע אותי עם משהו.
‏הוא אמר, "אתה יודע מה מעולם לא סיפרתי לך?" ‏ואני אמרתי, "לא. מה?"
‏וממש קיוויתי הוא יגיד,
‏"יש אוצר קבור בחצר האחורית.
‏"הוא בשבילך."
‏אמרתי, "מה לא סיפרת לי?" ‏הוא אמר, "אני אוהב נשים עם שיער ערווה".
‏ואני אמרתי, "מה?"
‏הוא אמר, "אימא שלך מגלחת את שלה".
‏אמרתי, "מה נסגר, בנאדם?"
‏אמרתי, "למה אתה מספר לי את זה?"
‏והוא אמר, "למי אני אמור לספר?"
‏אמרתי, "לאלוהים. אתה עומד לפגוש אותו".
‏וזה הסוף. ואז הוא אמר את מילת הכ' ומת.
‏זו הייתה הבקשה האחרונה שלו.
‏בסדר?
‏החבר'ה בעמותת משאלת לב היו עצבניים.
‏הם אמרו, "אנחנו לא עושים את זה". ‏אמרתי, "טוב, אולי כדאי לכם".
‏אם זה לומר את זה או לפגוש את טום בריידי,
‏אז לעזאזל עם בריידי. אני רוצה לומר את זה.
‏מבאס לאבד את אחד ההורים כשיש לך ילדים,
‏כי אתה רוצה שההורים שלך ‏יבלו עם הילדים שלך.
‏יש לי שני בנים.
‏הם בני שש ושלוש.
‏והם בנים.
‏כאילו, מדובר ב"הוא", ללא ספק, ‏אם אתם מבינים.
‏אל תדאגו, שאלנו אותם. בסדר?
‏והם אמרו, "ברור". ואנחנו אמרנו…
‏"זו בחירה שלכם."
‏עכשיו…
‏למזלי, יש לי בן דוד שגר לידי,
‏ויש לו שתי בנות באותם הגילאים.
‏שש ושלוש.
‏אז אני זוכה בחוויה שונה לחלוטין
‏פנים אל מול פנים
‏כל הזמן.
‏הבנות האלה באות אלינו הביתה. אלוהים.
‏מה עשיתי לא בסדר שלא קיבלתי בנות? ‏הבנות האלה…
‏הן באות ואומרות,
‏"שלום, דוד טומי."
‏ואני אומר, "שלום לכן".
‏והן אומרות, "איפה לשבת?"
‏אמרתי, "נסו את הכיסאות".
‏והן אמרו, "אנחנו רוצות לצייר".
‏אמרתי, "בבקשה".
‏ואז הן התיישבו
‏וציירו, לעזאזל.
‏שעה לאחר מכן, אני יכול להיכנס לחדר
‏והן יהיו…
‏אמרתי, "זה נחמד".
‏"איפה הבנים שלי?
‏"הם בבית?
‏"הם על הבית?
‏"הם ב… אה, הם ברחוב. נפלא."
‏יצאתי ואמרתי, "מה לעזאזל אתם עושים?"
‏והם אמרו, "שברנו את כל הצבעים…
‏"ושמנו אותם בתיבת הדואר". ואני אמרתי…
‏"תודה. תודה שעשיתם את זה."
‏בני בן השש שאל, "מה היית עושה
‏"אם מישהו רע היה לוקח לך דברים?"
‏"אבקש ממנו להחזיר אותם. לא יודע."
‏הוא אמר, "אני הייתי לוקח חרב.
‏"הייתי חותך אותו לגזרים
‏"והייתי שם את החתיכות בתיבת הדואר". ואני…
‏"מה אתה עושה עם תיבת הדואר, דאהמר?"
‏הוא אמר, "אתה יודע שסבא ‏אהב נשים שעירות?" ואני אמרתי, "היי…
‏"הוא התקשר אליך? איך אתה יודע?"
‏הילדים שלי קוראים לי טום.
‏זה מטריד כל כך.
‏כל יום, הבכור אומר, "מה שלומך, טום?"
‏אני עונה, ‏"היי, אני לא האב החורג שלך, לעזאזל".
‏"הלוואי שהייתי. ‏זה יהיה הרבה יותר קל. אבל אני לא."
‏אמרתי, "תקרא לי אבא". ‏והוא אמר, "אני מעדיף טום". אמרתי, "טוב".
‏"מה נסגר עם הקול שלך? אתה מעשן סיגריות? ‏למה אתה נשמע ככה?"
‏הילד נשמע כאילו ‏הוא מתקן אופנועים כל היום, אבל…
‏אבל למעשה הוא מטורף ‏על משחק וידאו בן עשרות שנים, פק־מן,
‏ויש לו שאלות על פק־מן
‏בבוקר, בצהריים ובלילה.
‏הוא העיר אותי בשעה שלוש בבוקר.
‏שיהיה ברור, הוא לא יודע איך להעיר אנשים.
‏הוא נעמד ס"מ מהפנים שלי…
‏הדרך הכי מאיימת בה ניתן להעיר אנשים.
‏והוא אמר, "היי, טום!"
‏ואני אמרתי, "לעזאזל!"
‏"מה?"
‏והוא אמר, "מה יקרה…
‏"אם פק־מן יצטרך בית?"
‏ואני אמרתי, "מה ל… מה?"
‏הוא חשב שלא הבנתי את השאלה.
‏אז הוא דיבר לאט יותר, בשבילי.
‏הוא אמר, "מה… יקרה…
‏"אם…"
‏אמרתי, "הוא יקרא למתווך". ‏אני באמצע התקף לב, בסדר?
‏"פק־מן ייקח הלוואה ויקנה בית."
‏והוא אמר, "בסדר, אני הולך לישון".
‏אני אמרתי, "בסדר. לא אירדם ‏בשלושת הימים הבאים. תודה".
‏בו זמנית,
‏יש לי מוניטור על השידה
‏בשביל הילד הקטן.
‏הבחור הזה נעמד במיטה
‏ואמר, "מה זה היה?"
‏אז הייתי צריך ללכת לחדר שלו.
‏הוא עמד שם עם כרס הילדים שלו. ‏אתם יודעים איך הם…
‏אז חשבתי, "אתה בעלים של תחנת דלק? ‏למה אתה עומד ככה?"
‏אמרתי, "מה?" והוא אמר, "מה זה היה?"
‏אמרתי, "מה היה מה?"
‏הוא אמר, "זה".
‏אמרתי, "מה זה?"
‏והוא אמר, "מה זה היה?" ‏"אני לא מבין מה אתה שואל".
‏הוא אמר, "זה היה הצ'ו־צ'ו?"
‏אמרתי, "מה?"
‏הוא אמר, "זה היה צ'ו־צ'ו?"
‏והוא אמר את זה כאילו, "אתה טיפש מספיק…
‏"להפעיל את הרכבות שלנו
‏"בלי שהכרטיסן
‏"יהיה נוכח?" אמרתי, "לא".
‏והוא אמר, "אז מה זה היה?" ‏ועניתי, "אני לא יודע".
‏אמרתי, "אולי זה היה צ'ו־צ'ו". ‏והוא אמר, "כן. אל תעשה את זה".
‏אני חשבתי…
‏"בסדר, ראש אל־קאעדה, תחזור למערה שלך."
‏הוא מהילדים האלה שצוחקים רק מכעס אמיתי.
‏אני לא יודע אם כבר יצא לכם לפגוש ‏פשוש כזה, אבל…
‏רוב בני השנתיים והשלוש ‏צוחקים מכעס מלאכותי.
‏כעס תיאטרלי. ‏אפשר ללכת לילד בגיל הזה ולעשות,
‏"ראא…" והם פשוט…
‏והילד הזה חושב…
‏"אני רוצה לראות את לחץ הדם שלך קופץ, אחי."
‏הכי הרבה שראיתי אותו צוחק, ‏שום דבר לא מתקרב לכך,
‏היה כאשר הוא הוריד את המפתחות שלי באסלה.
‏זה היה באשמתי, אני מניח.
‏לא תליתי אותם.
‏שמתי אותם על שולחן הקפה, ‏שגם אותו קניתי. ו…
‏שכבתי על הספה. זה היה יום ארוך.
‏ראיתי אותו
‏נכנס לחדר,
‏מסתכל על המפתחות,
‏והוא היה כזה…
‏ואני אמרתי, "לא. אל".
‏והוא הרים אותם ואמר, "תרדוף אחריי.
‏"במורד המסדרון."
‏אמרתי, "בסדר".
‏נתתי לו זמן לברוח. הוא בן שלוש.
‏כשנעמדתי,
‏ראיתי אותו נכנס לשירותים, וחשבתי…
‏"לא."
‏וכשהגעתי לשם…
‏התחרפנתי לגמרי.
‏לא צעקתי עליו. פשוט צעקתי על חיי.
‏אתם מבינים?
‏כאילו, "זין!"
‏"לא!"
‏"זין!"
‏וכשהסתובבתי, ‏הוא היה כזה, "על זה אני מדבר".
‏"אתה איש מצחיק מאוד."
‏בעטתי בו בחזה.
‏אלוהים, החארות הקטנים האלה.
‏התקלחתי
‏עם הילד בן השש.
‏הוא בן שש, לא 16.
‏אם אף פעם לא התקלחתם עם ילד בן שש,
‏תנו לי לתת לכם עצה, תוודאו שהוא שלכם.
‏אחרת…
‏זה מוזר אם אתה כזה, "איך קוראים לך?"
‏הוא הבן שלי,
‏ואני רציתי, אתם יודעים… ‏ניסיתי להיות אבא כיפי.
‏הצעתי לו את הדוש.
‏חשבתי שזה יהיה משהו נחמד וספונטני.
‏אמרתי, "רוצה להחזיק את הדוש?"
‏והוא אמר, "כן".
‏נתתי לו אותו. הוא התחיל לנקות את המקלחת.
‏אז אתם יודעים, אחרי דקה, אמרתי,
‏"אתה יכול להרטיב אותי?"
‏והוא אמר, "טום, תירגע. בסדר?"
‏ואז הוא הסתכל עליי.
‏הוא אמר, "יש לך פין גדול.
‏"ולי יש פין קטן."
‏אז אני אמרתי, "זה מפני ששלי עומד, חבוב".
‏"אנחנו יכולים לגרום גם לשלך לעמוד. ‏רק צריך…"
‏"לא."
‏לא עשיתי ביד לבן שלי.
‏רק תמיד רציתי לומר את זה.
‏האמת היא…
‏האמת היא, שהוא באמת אמר,
‏"יש לך פין גדול. ולי יש פין קטן."
‏ומה שבאמת אמרתי,
‏באופן מיידי,
‏בשבריר שנייה
‏לאחר שהוא אמר את זה,
‏אמרתי, "לא!"
‏ואם אתם חושבים, "למה צרחת, 'לא'?"
‏אני חושב שמפני שבשבריר השנייה הזה
‏חשבתי, "אני לא רוצה שזה יהיה משהו
‏"שאתה מדבר עליו כשאנחנו יוצאים."
‏אני לא רוצה להיות איתו בחנות ושהוא יגיד,
‏"יש לך פין גדול?" ואני אגיד… "כן".
‏"אתה מבין". והבחור יגיד, "אני לא מבין.
‏"מה לעזאזל קרה פה עכשיו?"
‏החלק הכי נורא
‏הוא שהפחדתי אותו.
‏כשצעקתי. זו הרגשה נוראית. ‏אתם רואים פחד על הפנים של הילד שלכם
‏בעקבות התגובה המוגזמת שלכם, ‏ורציתי לומר את הדבר הנכון.
‏או לפחות את הדבר הנכון בסיטואציה הזו.
‏אני מניח שזה יהיה משהו כמו,
‏"לא עשית שום דבר רע. רק ציינת משהו שראית.
‏"לא הייתי צריך לצעוק. אני מצטער. ‏אתה צריך ללכת לטיפול?
‏"אני אוהב אותך, גבר". אתם יודעים…
‏אבל הכול קרה כל כך מהר שלא ידעתי מה לומר.
‏אז מה הדבר הכי טוב שחשבתי עליו?
‏אמרתי, "לא!
‏"פשוט… ששש."
‏עכשיו הוא מבולבל לגמרי.
‏הוא אמר, "יש לך פין גדול.
‏"לי יש פין קטן."
‏אני אמרתי, "טוב, אל תספר לאף אחד".
‏הוא אמר, "לסבא היה פין גדול?"
‏אמרתי, "אני לא זוכר. מזמן לא ראיתי אותו.
‏"בוא נשאל את סבתא."
‏ושאלנו אותה.
‏ולא היה לו.
‏למען הפרוטוקול,
‏גם לי אין.
‏אני רוצה להבהיר זאת בפני כל מי שפה.
‏אין לי פין גדול,
‏אבל…
‏בהשוואה לילד בן שש…
‏יש לי פטיש 5 קילו.
‏אני די גאה בו.
‏כמעט שברת את הבמה, אחי.
‏זו האמת. אני פשוט…
‏אני שמח
‏שחזרתי להופיע ושאני עושה זאת בעמידה.
‏כי לא מזמן,
‏הייתה לי פציעת ספורט. ‏אני לא יודע אם אתם יודעים.
‏טוב…
‏אם אתם לא יודעים, אנסה לומר זאת בלי לצחוק.
‏אני, טום,
‏הבחור שאתם רואים פה מולכם,
‏אני נפצעתי באורח חמור
‏בזמן שהשתתפתי
‏בתחרות הטבעות.
‏עם סל נמוך במקצת מהממוצע. עכשיו…
‏זה היה מטורף. אם אתם לא יודעים, אני קרעתי
‏את גיד הפיקה שלי… ממש שם.
‏ואתם יודעים, זה לא סיפור.
‏זה קרה לקליי תומפסון, זה קרה לי.
‏זה קורה לנו. אבל…
‏אני לא קליי תומפסון, ‏אז גם שברתי את היד הזאת, ו…
‏הכול מצולם בסרטון שממש לא מצחיק אותי,
‏אבל הרבה אנשים נהנו ממנו.
‏אני כל הזמן אומר לאנשים, ‏"לא צחקתי הרבה באותו הערב".
‏והם אומרים, "באמת?"
‏יש שיחה אחת שהייתי רוצה לחלוק, והנה היא.
‏מייד לאחר שנפצעתי, הגעתי לחדר המיון.
‏ונפצעתי קשות. ‏הייתה לי יד מרוסקת ורגל שלא עבדה.
‏והכינו אותי לקראת חדר הניתוח.
‏ובאותו הזמן, מנתח טראומה
‏נכנס לחדר הזה,
‏הביט בצילומי הרנטגן שלי
‏ואמר, "תאונת דרכים?"
‏ואני זכיתי לשכב שם ולומר, "תחרות הטבעות".
‏והוא אמר, "מה? מה אמרת עכשיו?"
‏ואני אמרתי, "תחרות הטבעות מזדיינת".
‏הוא אמר, "מכונית פגעה בך ‏בזמן שניסית להטביע?"
‏ואני אמרתי, ‏"אולי תעשה את העבודה המזוינת שלך?"
‏לא כולם יודעים שהייתי בביה"ח ‏למשך שלושה שבועות.
‏זה הרבה זמן.
‏ואני לא חושב שהייתי מחזיק מעמד
‏בלי חברי היקר,
‏דילאודיד.
‏כן. לא קלטתי
‏שבזבזתי את כל השנים האלה
‏על גראס…
‏כשסמים נרקוטיים זה הדיבור. סבבה?
‏החרא הזה
‏מחשמל, ו…
‏אם מישהו מציע לכם אוקסיקודון, ‏תגידו, "תן לי מנה כפולה".
‏כי… הם מדהימים ולא יקרה לכם שום דבר רע.
‏לא, החיים שלכם יתפרקו, ‏אבל תרגישו טוב תוך כדי.
‏למעשה, החיסרון היחיד
‏הוא שלעולם לא תחרבנו… בחיים.
‏חרבנתי לראשונה שמונה ימים ‏אחרי שהתחלתי לקחת אותם.
‏פחדתי.
‏קראתי לרופא.
‏אמרתי, "יש לי יד שלא פועלת, רגל שלא פועלת.
‏"איך אני אמור להישען? איך אני אמור לנגב?"
‏הוא אמר, "אל תדאג בקשר לזה".
‏"האחיות יעשו את זה". ואני אמרתי, "בסדר".
‏ואז אח מזדיין הגיע לחדר.
‏גם להם מותר לעבוד בתחום. ו…
‏הבחור הזה עמד על יד הדלת
‏וזרק לי חבילת מגבונים.
‏אמרתי, "מה זה?"
‏הוא אמר, "הרופא אמר ‏שאתה צריך לנקות את עצמך".
‏ואני אמרתי…
‏"אתה תעשה את זה."
‏וראיתי אח מקצועי ומבוגר
‏אומר, "לעזאזל". כאילו…
‏הוא התפטר. ראיתי אותו מתפטר. ‏נכון שזה מטורף? עכשיו…
‏חמישה ימים לאחר מכן,
‏הלכתי בפעם השנייה לשירותים,
‏והם שלחו אחות זקנה, וזה בסדר.
‏אבל היא דיברה במשך כל הזמן.
‏אתם יודעים כמה זה נורא… אתם פגיעים. כאילו…
‏היא שם מאחור ואומרת, ‏"איך ננקה את כל הצואה הזו?"
‏ואני אמרתי, "אני לא יודע. תשתקי".
‏והיא אמרה, "בחיי…
‏"יש לך כל כך הרבה שיער כאן מאחור". ‏ואני אמרתי…
‏"כן, אני עושה את זה בשביל אבי."
‏אתם יודעים, כאילו…
‏מה?
‏כלומר…
‏אני אוהב לחשוב שהוא צופה בי מגן העדן.
‏"תראו כמה שהבן שלי שעיר. נכון שזה נחמד?"
‏אלוהים לידו. "זה באמת נחמד".
‏אני מדמיין את אבא שלי ערום. אתם יודעים?
‏אני…
‏אני מדמיין את כולם בגן העדן ערו…
‏אני לא חושב שבגן עדן חושבים, ‏"איזו חולצה אלבש היום?"
‏אני חושב שאנשים ערומים. ‏אני חושב שאלוהים ערום.
‏נראה לי הגיוני שמתישהו,
‏אבא שלי ישים לב שלאלוהים יש זין ענק.
‏אתם יודעים?
‏זה אלוהים. אני חושב שהוא ענק ומדהים. ‏הוא בטח כחול.
‏ואני חושב…
‏שיש לו הילה זהובה מסביב.
‏אני חושב שבנקודה מסוימת, אבא שלי ישאל,
‏"אני יכול לגעת בו?"
‏ואלוהים יגיד, "כמובן.
‏"אתה אחד מילדיי."
‏ואבא שלי יגיד, "תודה. זה היה נחמד".
‏ואז אלוהים אמר, ‏"רוצה לראות איך יוצא ממנו שלג?"
‏זה שלג. לא ידעתם?
‏יורד שלג.
‏יופי. אני מקווה שקלקלתי לכם את השלג. ‏עכשיו…
‏הייתי צריך לעבור חצי שנה
‏של שיקום אינטנסיבי למדי,
‏פיזיותרפיה וריפוי בעיסוק.
‏כל הכבוד לכל הפיזיותרפיסטים ‏והמרפאים בעיסוק
‏שעוזרים לאנשים.
‏נפלא.
‏טוב, הם עבדו איתי
‏כדי שאוכל לחזור לזוז באופן נורמלי וטבעי.
‏וזה תמיד מפתיע אותי. שבעה חודשים בדיוק,
‏בדיוק,
‏לאחר שנפצעתי,
‏הייתי בבית.
‏ישנתי.
‏השעה הייתה שתיים בבוקר.
‏ושמעתי את אשתי צורחת,
‏אבל, כאילו, צרחה אמיתית. ‏אתם יודעים, כאילו…
‏אז לקחתי כרית,
‏הסתובבתי,
‏וכיסיתי את האוזן הזאת. טוב?
‏"אני מנסה לישון."
‏ואז היא התחילה לקרוא בשמי.
‏היא אמרה, "טום?"
‏"טום?"
‏ואני אמרתי, "לעזאזל".
‏"זה נשמע אמיתי."
‏אז קמתי, הכנתי לעצמי משהו לאכול,
‏מזגתי לעצמי משקה
‏ואמרתי, "בסדר.
‏"בוא נמצא אותה."
‏השעה הייתה שתיים בבוקר.
‏לא ראיתי כלום. פשוט עקבתי אחר הזעקות שלה.
‏ובסוף מצאתי אותה יושבת בתחתית המדרגות.
‏ושאלתי, "מה את עושה?" והיא אמרה, ‏"אני חושבת שנקעתי את הקרסול".
‏הדלקתי את האורות
‏וראיתי
‏שהעצם
‏שאמורה להיות ככה…
‏נמצאת ככה.
‏ואמרתי, "זה… לא נקע.
‏"אני בטוח."
‏והיא אמרה, "מה לעשות?"
‏אמרתי, "את לא צריכה לעשות כלום.
‏"אני אתקשר למוקד החירום."
‏אני חייב להודות
‏שמאוד, מאוד התרגשתי
‏להתקשר למוקד החירום.
‏אי פעם התרגשתם להתקשר אליהם? ‏כשחשבתם, "סוף סוף, פציעה מוצלחת".
‏"בשביל זה אנחנו משחקים את המשחק."
‏התקשרתי.
‏המוקדן אמר, "מוקד החירום".
‏ואני התרגשתי כל כך
‏שאמרתי, "תתכוננו, לעזאזל".
‏והוא אמר, "בסדר".
‏הוא אמר, "אתה צריך משטרה, ‏לוחמי אש או פרמדיקים?"
‏אמרתי, "פרמדיקים!"
‏"אבל תשלח את כולם!" והוא שאל, "מה קרה?"
‏ואני אמרתי…
‏ושמתי לב
‏שלמרות שמה אני אומר נכון,
‏זה נשמע חשוד.
‏אבל אני חייב לומר את זה. אז אמרתי,
‏"אשתי נפלה במדרגות."
‏והוא אמר, "אה־הא".
‏הוא שאל, "איך זה קרה?" ‏ואני אמרתי, "אין לי מושג".
‏הוא שאל, "היא הייתה לבדה?" ‏ואני אמרתי, "אני צריך לדבר עם עו"ד?"
‏הגיעו ארבעה פרמדיקים.
‏פתחתי את הדלת.
‏הם שאלו, "מה קרה?" ‏אמרתי, "אתם יודעים איך זה.
‏"אשתי נפלה במדרגות."
‏והם שאלו, "איך זה קרה?"
‏אמרתי, "אני לא יודע".
‏הם שאלו, "היא הייתה לבדה?"
‏אמרתי, "דברו עם העו"ד שלי. הוא על הקו".
‏ואז הם התחילו לטפל בה.
‏שמו לה את הרגל בסד. התחילו לתת לה עירוי.
‏התקרבתי אליה
‏וניהלתי איתה שיחה בפרטיות
‏כפי שעושים מדי פעם.
‏אמרתי, "היי, אני רוצה לומר לך משהו.
‏"אני לא אוהב את איך שמדברים אליי.
‏"אני חושב שכולם רומזים ‏שאני הייתי קשור לזה.
‏"וזה לא מוצא חן בעיניי."
‏ואז הלכתי משם.
‏וכמה רגעים לאחר מכן,
‏היא החליטה לצאת בהכרזה.
‏מיוזמתה האישית.
‏היא אמרה, "חבר'ה?"
‏וכולם הסתובבו.
‏והיא אמרה, "הוא לעולם לא יפגע בי".
‏ואני חשבתי…
‏"מה את עושה?"
‏היא אמרה, "אנחנו ביחד כבר הרבה זמן,
‏"ואם אתם חושבים שהוא עשה את זה,
‏"אז הוא לא". אמרתי,
‏"תשתקי, לעזאזל.
‏"אחרת אני אהרוג אותך."
‏אז הגענו לביה"ח. הרופא שאל, "מה קרה?"
‏ואני אמרתי, "הרבצתי לה בפה ‏והיא נפלה במדרגות".
‏והוא אמר, "אני מבין, אחי. אני מבין".
‏"היא פטפטנית ממש". אמרתי, "אני יודע".
‏"אתה צריך לראות אותה בבית."
‏לא, מצבה יותר טוב עכשיו. ‏היא למדה. היא מבינה.
‏"כריך בשעה שש". בסדר.
‏אז…
‏היא באה להופעה ‏וראתה אותי מספר את הסיפור הזה,
‏והיא אמרה, "אתה יכול לתאר לעצמך ‏שהיית מכה אותי באמת?"
‏ואני אמרתי…
‏"כן."
‏אל תרחמו עליה, בסדר?
‏אני רציני. עשיתי לה טובה ענקית.
‏היא ביקשה ממני, ועשיתי את זה.
‏היא ביקשה ממני ‏לעבור קשירת צינורית זרע ועשיתי זאת.
‏אז ניתחו אותי. כן.
‏רואים?
‏הנשים תמיד מריעות ‏ותמיד יש בחור אחד שצועק "בוז!"
‏כאילו שהוא רצה את כל הזרע שלי בתוכו.
‏תקשיבו, אם אתם בחורים וחושבים לעשות את זה,
‏תעשו את זה. זה הליך שגרתי.
‏אתם כן תהיו בלחץ בבוקר לפני הניתוח.
‏אלה הביצים שלכם.
‏שוכבים על שולחן. קר מאוד. ‏משהו כמו מינוס 400 מעלות. ו…
‏הם מפשילים את החלוק שלך בדרמטיות ‏ואומרים, "מה קורה פה למטה?"
‏והזין שלך בוהה בך עם מבט של "איך יכולת?" ‏אתם יודעים?
‏אבל זה מסתיים תוך 15 דקות, ‏ואני חושב שזה מדהים.
‏ואז חוזרים שבוע לאחר מכן לביקור מעקב.
‏וביקור המעקב זה אורולוג שבודק אותך.
‏הוא אמר, "בסדר, תוריד את התחתונים. טוב…"
‏והוא אמר, "כן, הטעם לא השתנה".
‏והוא אמר, "אני אתן לך שיעורי בית". ‏אלה היו המילים שלו.
‏"אתן לך שיעורי בית". ‏ואמרתי, "מה השיעורים?"
‏הוא אמר, "לך הביתה ותגמור 20 פעמים.
‏תביא לפה את הדוגמית ה־21 בכוס הזו, ‏נבחן אותה ונודיע לך
‏"אם אתה בסדר". ואני אמרתי, "קטן עליי".
‏אני עושה שיעורי בית כל הזמן, מותק. אז…
‏הוא עמד ללכת,
‏אבל נעצר ליד הדלת ואמר,
‏"כמעט שכחתי לומר לך.
‏"קח את הזמן."
‏ואני אמרתי, "זה היה התכנון".
‏ואז הוא אמר,
‏"לפעמים אני שוכח להגיד לאנשים."
‏וזה אומר לי
‏שיש אנשים שחזרו מהר מאוד
‏עם המשימה שלהם ביד. אז מייד שאלתי,
‏"מה הזמן הכי מהיר בו מישהו גמר 20 פעמים?"
‏והוא אמר, "48 שעות".
‏ואני חשבתי…
‏"המזדיין הזה יכול לשמור על השיא שלו. ‏אני לא בעניין.
‏"זה אלוף האלופים."
‏הלכתי הביתה ולקחתי לעצמי עוד שבוע חופש.
‏הייתי חבול ופצוע. כאב לי. אמרתי, "בסדר".
‏אבל אחרי השבוע, הגיע הזמן להתחיל.
‏התחלתי לאט, אתם יודעים. כאילו…
‏"תתעורר."
‏התחושה הייתה שונה.
‏זה היה מוזר,
‏שונה. אתם יודעים?
‏יכולתי להרגיש את המערכת מתחילה לפעול.
‏אתם יודעים מה זה הזכיר לי?
‏מכירים את זה שמפעילים את החימום ‏בפעם הראשונה בחורף?
‏ואתם חושבים לעצמכם, "איזה ריח מוזר".
‏יכולתי לחוש את זה מתגבר.
‏ולא הצלחתי להוציא ‏את המחשבה הפולשנית האחת הזו
‏מהראש שלי,
‏והיא, "יצא ממנו רק דם".
‏לא רציתי שזה מה שיקרה.
‏פשוט המשכתי לחשוב את זה.
‏אז המשכתי להביא ביד כשאני מפוחד. כאילו…
‏"זה יהיה דם!"
‏אבל המשכתי בכל זאת. לא עצרתי. ו…
‏וכשסוף סוף זה קרה,
‏זה לא היה דם.
‏ומתוך הקלה, צחקתי.
‏אז בשפיכת הקאמבק הראשונה שלי
‏הייתי כזה…
‏כן.
‏טוב…
‏אינסטגרם הסיר את זה, ‏אבל זה באונליפאנס שלי
‏אם אתם רוצים לראות.
‏שישה דולרים לחודש. עכשיו…
‏הדבר היחיד שעזר לי ‏להתמודד עם הכאב המסוים שחוויתי
‏לאחר הניתוח הייתה אכילת ממתקי מריחואנה.
‏הייתי צריך לאכול מוצרי מריחואנה ‏כל יום כדי להתמודד עם הכאב המוזר הזה.
‏כן, אני תמיד מרגיש שאני צריך להתוודות מייד ‏בפני אנשים כשאני אומר להם
‏שאני אוהב ממתקי מריחואנה, וזה מפני
‏שאני משקל נוצה, ‏ואני אוהב מריחואנה במינון עדין.
‏יש אנשים שרוצים לאכול ממתקי מריחואנה… ‏כן, אתם יודעים.
‏יש אנשים שרוצים להציץ לממד השלישי כל יום.
‏לא אני, בסדר?
‏אני אוהב חמישה ועשרה מ"ג,
‏ואנשים… בטח.
‏אנשים צוחקים עליי וקוראים לי "טום 10 מ"ג".
‏ושטויות כאלה.
‏צועקים לי את זה ברחוב, ‏"אתה אוכל את המריחואנה לתינוקות שלך?"
‏ואני אומר, ‏"כן. כי אני רוצה להיות מסוגל לדבר.
‏"זה נראה לך מטורף?
‏"אתה לא מכיר אנשים ששותים רק כמה בירות?"
‏זה תמיד,
‏"אני אוהב לשתות 36."
‏"בסדר. יופי לך, ברט.
‏"שיהיה לך לילה נפלא". אז…
‏"אני המכונאי!" או משהו.
‏כן.
‏ברט.
‏טוב…
‏"שכחנו את הסיפור. ספר אותו שוב". עכשיו…
‏זה החבר הכי טוב שלי.
‏אם כבר מדברים על חברים, אסור… ‏אני רוצה להבהיר לכם.
‏אם שותים, מעשנים,
‏אם אתם מזריקים דברים לעיניים,
‏אף פעם לא צריך לחשוש מזרים.
‏אל תאמינו לשמועה שאדם זר מסוגל
‏לסמם אותך.
‏אנשים אומרים, ‏"מה אם זר ישים לי משהו במשקה?"
‏"מה אם אדם זר ייתן לי ג'וינט עם אסיד?"
‏נחשו מה? זה לא יהיה זר. ‏זה יהיה אחד מהחברים שלכם. בסדר?
‏החברים שלכם ידפקו אתכם הכי חזק.
‏אני יודע זאת מניסיון אישי.
‏יש לי חברים מגניבים ממש.
‏במהלך סיבוב ההופעות גיליתי שאחד מחבריי
‏היה בעיר שאני הייתי בה באותו הערב.
‏זה נדיר מאוד בקריירה הזאת. הייתי במיאמי.
‏גיליתי את זה ‏וביטלתי את התוכניות לארוחת הערב.
‏נסעתי לצד השני של העיר.
‏נכנסתי למועדון
‏וראיתי את חברי הטוב.
‏חלק מכם מכירים אותו. ‏הוא קומיקאי ויש לו פודקאסט.
‏קוראים לו ג'ואי דיאז.
‏עכשיו…
‏אם אתם כאן ולא יודעים במי מדובר,
‏תרשו לי לתאר לכם אותו.
‏ג'ואי איש מצחיק מאוד.
‏הוא קומיקאי.
‏הוא בן 60.
‏הוא מהגר מקובה.
‏הוא שוקל 130 ק"ג.
‏ו… הוא נראה כמו אדם שפיסלו
‏ואז השאירו מתחת למנורת חימום במשך 15 דקות.
‏דרך אגב, אני חושב שעליי לציין
‏שהוא היה מכור לקוקאין והרואין במשך 20 שנה.
‏אני חושב שזה רלוונטי לסיפור. עכשיו…
‏ג'ואי אדם חם מאוד.
‏אז הגעתי לשם והוא נתן לי חיבוק גדול.
‏והדבר הראשון שהוא אמר לי היה, ‏"הבאתי לך משהו".
‏אמרתי, "הבאת לי משהו? מה הבאת לי?"
‏הוא אמר, "אני יודע שאתה אוהב 10 מ"ג. ‏אתה טום 10 מ"ג.
‏"הבאתי לך כמה."
‏ואני אמרתי, "לא נכון".
‏והוא אמר, "כן". ואני אמרתי, "לא נכון".
‏הוא אמר, "למה אתה אומר את זה?" ‏אמרתי, "כי אתה שקרן ואדם רע.
‏"אתה משקר."
‏הוא אמר, "לא נכון". אמרתי, "ברור שכן".
‏והייתה לו צנצנת
‏שממנה הוא שפך
‏חמש קפסולות ג'ל
‏ליד שלו.
‏והוא אמר, "אלה 10 מ"ג". ‏ואני אמרתי, "בולשיט".
‏ואז הוא…
‏הוא אכל את כל החמש.
‏כאילו שהן סוכריות.
‏אז אמרתי, "אה. אולי הן באמת 10 מ"ג".
‏אמרתי, "אני רוצה אחת".
‏שמתי אותה על הלשון ושתיתי שלוק מים.
‏תוך כדי שאני בולע אותה,
‏הבטתי בו והוא אמר, "אה!"
‏אמרתי, "כמה לקחתי עכשיו?" והוא אמר, "עשר".
‏ואז הוא פשוט יצא מהחדר.
‏צפיתי במופע שלו.
‏אחרי 30 דקות, התחלתי לחוש משהו.
‏כשההופעה הסתיימה,
‏יצאתי…
‏מדעתי לחלוטין.
‏רעדתי כמו ויברטור.
‏כאילו…
‏לא הצלחתי לפקוח עיניים. כאילו…
‏הייתי צריך לשים יד על כתף של מישהו
‏כדי לחצות את החדר.
‏כאילו…
‏אמרתי, "ג'ואי, אנחנו חייבים לעוף מפה".
‏והלכנו משם. אתם יודעים לאן? ‏לנמל התעופה. יש!
‏בוא נקבל התקף חרדה בצינור מעופף בשמיים.
‏התהלכתי בנמל התעופה הבינלאומי של מיאמי
‏והלחצתי אנשים בטירוף. טוב?
‏יודעים למה? כי שכחתי איך הולכים.
‏לא הצלחתי להבין ‏איך עובדים סורקי הגוף שלהם.
‏כאילו…
‏"אתם שומעים גם את הלב שלי?"
‏הזעתי אבל היה לי קר.
‏ביקשתי מכולם שמיכות, "יש לכם שמיכה?
‏"אני רוצה שמיכה!"
‏והם אמרו, "אתה על האסלה. עוף מפה".
‏התעלפתי במצב מדיטטיבי
‏בטיסה הזאת. ואז התעוררתי מפוחד.
‏יצא לכם להתעורר מבועתים? התיישבתי וחשבתי…
‏"למה אני אדם רע?"
‏ועשיתי משהו שמעולם לא עשיתי.
‏דיילת
‏עברה לאורך המעבר,
‏וכשהיא עברה, תפסתי את היד שלה.
‏חזק.
‏כאילו שאני מתכוון לשים אותה על הזין שלי. ‏תפסתי אותה.
‏והיא הייתה בהלם וצעקה…
‏ואני הייתי מסטול כל כך
‏שאמרתי, "רגע, למה? את יודעת?
‏למה אנחנו חיים?"
‏והיא אמרה, "מה?"
‏למרבה המזל, היה איתי חבר לא רע, שון.
‏והוא התערב ואמר, "הוא לקח אמביין".
‏והיא אמרה, "בסדר". ופשוט המשיכה ללכת.
‏הוא התחיל לדאוג לי והעיר את ג'ואי.
‏הוא אמר, "ג'ואי!" וג'ואי אמר, "מה?"
‏הוא אמר, "מה נתת לטום?"
‏הוא אמר, "נתתי לו 200 מ"ג.
‏"טבולים בשמן חשיש."
‏ואמרתי, "למה עשית לי את זה?"
‏הוא אמר, "עכשיו תראה את השטן, כלבה".
‏אמרתי, "אני חושב שאני מביט בו".
‏בואו נחזור לאחור לרגע. הוא לקח חמישה.
‏הוא לקח 1,000 מ"ג. והוא כזה, ‏"מה התוכניות שלך מחר?"
‏"אני הולך לביה"ח מחר. מה איתך?"
‏פסיכופט.
‏אבל תקשיבו. אם מעולם לא הפתיעו אתכם ‏עם מינון מוגזם,
‏זה נוראי.
‏זו חוויה מזוויעה, מלחיצה ומפחידה.
‏אז לפני כמה שבועות,
‏עשיתי את זה לאימא שלי.
‏באמת.
‏ביקרתי אותה. היא לבדה. ‏היא יודעת שאני אוכל אותם בלילה.
‏אמרתי לה שזה עוזר לי לישון, וזה נכון.
‏והיא קוראת להן "סוכריות גומי", אז…
‏היא באה אליי ושאלה, ‏"אתה לוקח סוכריית גומי הלילה?"
‏ואמרתי, "כן".
‏היא אמרה, "אני יכולה אחת?"
‏ואני אמרתי, "כן".
‏נתתי לה אחת
‏כי אני לוקח אחת.
‏ואחת ממסטלת אותי, אז חשבתי,
‏"זה הולך להעיף לה את הפאה."
‏ישבתי איתה במשך כמה שעות. ‏ואז שאלתי אותה, "איך את מרגישה?"
‏היא אמרה, "אני לא מרגישה כלום".
‏"באמת?" והיא אמרה, "כן".
‏אמרתי, "טוב, אני לא יודע. ‏אז לכי לישון, מטורפת.
‏"אני לא יודע מה לומר לך."
‏למחרת בערב היא ניגשה אליי שוב.
‏"אפשר עוד סוכריית גומי הערב?"
‏אמרתי, "אכלת אחת אתמול. לא הרגשת כלום".
‏היא אמרה, "אולי אני צריכה לקחת שתיים".
‏"אולי את צריכה."
‏נתתי לה שתיים. ישבנו קצת.
‏ושוב, שאלתי אותה,
‏"איך את מרגישה?" והיא אמרה,
‏"אני לא מרגישה כלום."
‏אמרתי, "באמת?"
‏היא אמרה, "לקחת עוד שתיים?"
‏אמרתי, "היי, פבלו, ‏אולי כדאי שתורידי הילוך".
‏היא אמרה, "לא נראה לך?"
‏אמרתי, "למעשה, אני חושב שכן. ‏קחי עוד שתיים".
‏נתתי לה אותן.
‏היא אכלה אותן ואמרה, "אני הולכת לישון". ‏אמרתי, "בסדר".
‏היא הלכה לחדר שלה ואני הלכתי לחדר האורחים.
‏כמה דקות לאחר מכן
‏קיבלתי מספר הודעות טקסט
‏שהספקתי לשנן מאז.
‏בהודעה הראשונה היה כתוב, ‏"טומי, אני מבושמת".
‏מ-ב-ו-ש…
‏מ-ת.
‏אז עניתי לה, "נשמע מגניב".
‏כי מי לעזאזל אומר, ‏"אני מבושם כל כך עכשיו"?
‏"יצאנו להתבשם הערב, מותק". ‏אין לי מושג מה זה.
‏היא כתבה לי, "הדופק שלי על 125.
‏"אה, אני מסתובבת."
‏אז כתבתי, "חחח". חשבתי שהיא נהנית.
‏ואז היא כתבה לי, ‏"בוא עכשיו בבקשה, אני מרגישה לא טוב".
‏נכנסתי לחדר שלה,
‏ואימא שלי ישבה זקוף.
‏וזה מראה מדאיג לאישה מבוגרת.
‏רובן שוכבות או נשענות.
‏היא הייתה במיטה…
‏אמרתי, "את בסדר?" היא אמרה, "לא".
‏אז לקחתי אותה למרפסת. ‏חשבתי שקצת אוויר לא יזיק, נכון?
‏מייד ניתן לראות
‏שאנחנו עומדים בפני חתיכת סרט.
‏הדבר הראשון שהיא עושה, היא עשתה…
‏"השפתיים שלי!"
‏"הן דבוקות זו לזו."
‏אמרתי, "אני אביא לך מים".
‏והיא אמרה, "למה אני רעבה?"
‏אמרתי, "כי זה פועל".
‏והיא אמרה, "הכלב היה פה. הכלב לא פה?"
‏ואמרתי, "אלוהים".
‏התחלתי לצחוק…
‏בטירוף הרסני.
‏לא סתם, "חה, חה, חה".
‏זה הגיע עמוק מבפנים…
‏צפיתי באימא בת ה־77 שלי מתמסטלת.
‏לא צחקתי, מערכת העצבים שלי החלה לקרוס.
‏צפיתי בה מביטה בצלילים.
‏פתאום היא…
‏זה כאב. הגרון שלי כאב…
‏תוך כדי שאני צוחק, ‏הסתכלתי עליה. ולרגע אחד,
‏הפנים שלה התעוותו.
‏הפנים שלה עשו…
‏והיא הביטה בי.
‏והיא אמרה, "מחר, הצחוק שלך ‏יהיה דמעות על גופתי".
‏ואני פשוט…
‏"מה?"
‏היא אמרה, "זה הרצח המושלם.
‏"אף אחד לא ידע שזה אתה."
‏הריאות שלי התהפכו בנקודה הזו,
‏ודמעות זלגו
‏במורד לחיי.
‏היא מסטולה כל כך שהיא חושבת שהצחוק שלי
‏מאשש את המחשבות שלה.
‏היא התחילה ברצינות להתחנן על חייה.
‏היא אמרה, "טומי, בבקשה!
‏"בבקשה!
‏"אל תהרוג אותי!
‏"אני אימא שלך!"
‏אני התעלפתי בכיסא.
‏כאילו…
‏התעוררתי ולא ידעתי איפה אני.
‏הבוקר הגיע.
‏נכנסתי למטבח בדיוק כשהיא נכנסה.
‏אמרתי, "היי, אימא".
‏והיא לא אמרה כלום. חשבתי, "לעזאזל".
‏היא פשוט ניגשה למכונת הקפה ואמרה…
‏"אני יודעת שניסית להרוג אותי אתמול.
‏"זה היה מתוחכם מאוד.
‏"אבל אני עדיין כאן, טומי."
‏אמרתי, "לא ניסיתי להרוג אותך". ‏היא אמרה, "כן, אתה כן".
‏אז יצאתי מהבית.
‏חזרתי לאחר מכן.
‏אמרתי, "אני חייב לך התנצלות.
‏"לא הייתי צריך ‏לתת לך לאכול כמות כזו. סליחה."
‏היא אמרה, "זה בסדר. אני סולחת לך".
‏אמרתי, "באמת? תודה. זה משמח".
‏היא אמרה, "אני רק רוצה לומר דבר אחד".
‏ואמרתי, "מה?"
‏היא אמרה, "אני רוצה עוד סוכרייה הלילה".
‏ואני אמרתי, "מה?"
‏היא אוכלת אותן כל יום עכשיו.
‏היא מסניפה קוקאין. היא מגדלת שיער למטה.
‏היא מזדיינת עם השכנים.
‏היא חיה את החיים עד הסוף.
‏אם אי פעם תפגשו אותה,
‏תנו לה סמים.
‏תודה רבה שבאתם. לילה טוב.
‏- מוקדש לתומאס נאדו סגורה ‏המכונה גם "טופ דוג" -
‏תרגום כתוביות: רועי שרון