Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
2021 AUGUSZTUSÁBAN TOM SEGURA ELINDULT A 21 HÓNAPIG TARTÓ
VILÁGTURNÉJÁRA
303 SHOW, 171 VÁROS, 21 ORSZÁG TÖBB MINT 700 000 NÉZŐ
EZ A SHOW PHOENIXBEN, ARIZONA ÁLLAMBAN VOLT
TOM SEGURA: PÖRÖLYKALAPÁCS
Köszönöm szépen! Köszönöm, emberek!
Köszönöm!
Légyszi, foglaljatok helyet!
Nagyon szépen köszönöm!
Köszi, hogy eljöttetek!
Bizony.
Itt vagyunk.
Igen.
Nos,
hadd kérdezzek valamit!
Tényleg eltávolítják az összes konföderációs emlékművet?
Bizony!
Csak kíváncsi vagyok, milyen közönséggel van dolgom.
„Elég fura így kezdeni.” Jól van!
Volt egy csodálatos turném,
és olyan emberekkel találkoztam, akikről álmodni sem mertem.
Nemrég találkoztam egy szupermodellel, ami nagyon durva.
Szerintem ő nem akart találkozni velem, ezt tisztázzuk!
Torontóban voltam egy menő hotelben,
és egy ott dolgozó azt mondta neki: „Képzeld, ő egy humorista!”
Mire ő: „Oké.”
Erre mondják: „Ő egy szupermodell.” Mire én: „Látom!”
És nagyon meglepett, hogy sokkal jobban néznek ki élőben,
mint azt gondolná az ember.
Egy magazinban vagy a telefonunkon nézve azt gondoljuk: „Csinos a csaj.”
De élőben ez van: „Ez meg mi a faszom?”
Aztán rájössz, hogy ő egy genetikai hulladék.
Tényleg. Aki szupermodell, az egy szörnyszülött.
Akárcsak egy 210 centi magas férfi.
Nem tudom,
találkoztatok-e már 210 centis csávóval. Én igen. Nagyon zavaró. Okés?
Lényegében így reagálsz rá: „Egy gyerek vagyok? Mi folyik itt?”
Ez a nő
elképesztően gyönyörű volt.
Mindössze öt másodperce beszélgettünk,
de már köpni-nyelni nem tudtam. Okés?
Úgy bámultam, mintha az állatkertben lenne.
Így…
És azt mondtam: „Mutasd a füled!” Kerestem a hibáit.
Egyszerűen tökéletes volt.
A következő gondolatom pedig ez volt: „Miért nem bír vízbe fulladni a nejem?”
Vágjátok?
Ő is tud erről. Elmondtam neki. Tudja.
Azt mondta: „Tudok úszni.” Mire én: „Tudom.
De csak az számít, hogy az esküdtszék elhiszi-e, hogy tudsz úszni.”
Szóval…
Elképesztő helyekre jutottam el a munkámnak köszönhetően.
Nagyon durva. Csodás helyeken jártam.
Voltam Rómában, Hongkongban,
a Machu Picchunál… A munkámnak hála.
De voltak pocsékabb helyszínek is.
Mondjuk, ott van a Kansas állambeli Topeka.
Elmentünk, mert vettek jegyeket, de húztunk is a picsába onnan.
De történt egy klassz dolog ott.
Ugyanis az előadásom ellen tiltakozott
a Westboro Baptista Egyház.
Nem tudom, ismeritek-e őket. Néha bekerülnek a hírekbe.
Gondolhatjátok, hogy: „Egy egyház a hírekben? Miért?”
Néha tiltakoznak halott katonák temetésénél is,
ilyen menő dolgokat csinálnak.
A színpad mögött a turnémenedzserem azt mondta nekem:
„Itt van a Westboro Baptista Egyház.” Mire én: „Nézőként? Komolyan?”
Erre ő: „Nem!
Tiltakozni jöttek.”
Kint álltak az idióta tábláikkal.
Amiket kézzel készítettek, mert csórók.
Egy táblára ez volt írva: „Tom egy bűnös lélek.”
Amiről ezt gondoltam: „Igen!”
Bizony.
Ez igaz.
Voltak gyűlölködő kiírások is.
Ilyesmik: „Isten utálja a melegeket!”
De nem a „meleg” szót használták.
Hanem egy másikat.
Amelyiket apád szajkózza, ha kikap a csapata.
Vagy a bácsikád. Vágjátok.
Megsértődtem rajta.
Nem a kifejezésen, hanem a burkolt célzáson,
miszerint Isten utálja a melegeket. Szerintem ez nem igaz.
Istennek az emberekkel van gondja.
Túl sok ember van,
és ez nem a melegek hibája.
Mert seggbe dugják egymást. Magyarázzak el mindent?
Jesszusom!
Beleélvezhetsz egy ember seggébe
akárhányszor csak akarsz,
és a végén kijön valami, de nem egy baba.
Mondjuk…
arról is lehet egy jó képet készíteni.
El is nevezhetjük, de úgysem él sokáig.
Nem vagyok meleg, de…
ettől még simán megnézek egy fickót. Komolyan.
Ha, mondjuk, a tengerparton látok egy kibaszottul kigyúrt fickót,
akkor ennyit mondok: „Hé! Az szép!
Nagyon szép.
Mennyi fehérjét viszel be? Mitől vagy ilyen?
Kardió és súlyzózás? Persze!” Aztán arra jön egy dögös csaj.
Mire én: „Húzz innen! Mit csinálsz?”
Életemben a legmelegebben…
februárban viselkedtem.
Akkor léptem fel Los Angelesben,
és Brad Pitt is eljött megnézni.
Figyu!
Nem tudom, melyik évben született,
sem azt, hogy hetente hány csecsemőt fal fel, de az a fickó
szemet gyönyörködtető.
Bejött az öltözőmbe, és nem tudtam a szemébe nézni. Értitek?
Ezt csináltam: „Szia! Mi újság? Hogy vagy?”
Mire ő: „Nézz rám!” Erre én: „Nem!”
Aztán ő: „Ne már!” Mire én: „Kuss!”
Azt mondja: „Megcsókolsz?” Mire én: „Ja!”
Azt mondja: „Csináld!” És megtettem.
Mi van?
Nem volt egy meleg dolog.
Utána egy kádban fürödtünk. Az már az volt, de…
sportokról beszéltünk, így nem volt gáz.
Szerencsés az, akinek ebben az életben van egy igazi barátja.
Tudjátok, egy igaz barát. Nekem körülbelül négy van.
Brad Pitt…
Én hívhatom „Pittiánernek” is.
És még van három srác. Akiket jól ismerek. Tudjuk egymás titkait, meg ilyenek.
Az egyik barátom titkolja a neje elől, hogy füvezik. Casey-nek hívják.
Egy másik barátom a mekizést titkolja, mert kövér. Őt Charlie-nak hívják.
Most megtudják a feleségeik, de ez van…
Durva, amikor megtudsz egy új dolgot annyi évnyi ismeretség után.
Úgy 25-30 éve ismerem a srácokat.
És csak múlt héten tudtam meg,
25 évnyi barátság után,
hogy egyedül én nyalok női segglyukat
a baráti körömön belül. Nem hihetetlen ez az egész?
Ugye?
Úgy tűnik, hogy a haverjaim mind gyerekek. Nem is tudom.
Az egyik srác most újonnan szerelmes. Justin. Újonnan szerelmes.
Az ilyen kapcsolatban lévők kísérleteznek az ágyban, nem?
Minden szép, minden jó körülöttük. Justin mindennap ezt csinálja:
„Szerelmes vagyok!”
Mire én: „Klassz! De kinyaltad a seggét?”
Mire ő: „Nem.”
Erre én: „Akkor nem kedveled.”
Mire ő: „Dehogynem!” Majd folytattam: „Nem!
Ha kedvelnéd, kinyalnád, mint a huzat.”
Erre ő: „Ott szokott szarni.”
Mire én: „Ne a vécén csináld!
Várj vele! Fürdesd meg, vagy ilyesmi!” Én is ezt csináltam Braddel.
Erre azt mondja: „Undi vagy!” Mire én: „És?”
Azt mondta: „Olyat kutyák csinálnak.” Mire én: „Tessék?”
Azt mondja: „A kutya nyalja a saját seggét.”
Erre én: „Először is: ha ki tudnám nyalni a saját seggem,
akkor nem turnéznék.”
Addig csinálnám, míg egy orvos el nem tiltana tőle.
Ezt kéne mondania egy orvosnak:
„Nem lesz mit nyalnia, ha nem fejezi be!”
„De annyira jó érzés!”
Majd az orvos: „Nem bízom magában. Rakok a nyakára egy védőgallért!”
„De azt leszedhetem a mancsommal!” Jól van.
Bocsi! Ez idétlen volt. Bocsánat! Más téma.
Bárcsak élne még az apám! Pár hónappal ezelőtt halt meg.
Értem, hogy ez az élet része, mindenkivel megtörténik.
Csak én sosem jártam beteg embernél a kórházban.
Ez egy új élmény volt. És egyben fura. Amikor odaérsz a kórházba,
egy ott dolgozó megkérdezi: „Kihez jött látogatóba?”
Elmondod, kihez, majd azt mondják: „Meg fog halni.”
Mire te: „Tudom, azért jöttem be hozzá.”
Majd azt mondják: „Menjen be, nézze végig!”
Mire te: „Köszönöm!”
Nézni valakinek a haláltusáját, akit nem te akarsz megölni,
az fura, nem?
Teljesen más, ha ezt csinálod valakivel…
És azt mondják: „Meghalok!” Mire te: „Tudom. Azért fojtogatlak.”
Az jó érzés lehet. Nem tudom.
Biztosan euforikus érzést biztosít, amit örökké érezni akar az ember, de…
Garth Brooks többet tudna mesélni róla.
Mondd el!
Hol vannak a holttestek, Garth?
Légyszi!
Rakjátok össze a képet!
Elmesélek egy dolgot. Volt egy remek beszélgetésem apámmal.
Ilyen helyzetben remélem, ti is átélitek majd ezt!
Nagyon jót beszélgettünk. Aztán bedobta a dolgot.
Ezt: „Valamit nem mondtam el neked.” Mire én: „Mit?”
Reméltem, hogy ezt mondja majd:
„Elástam egy kincset a kertben.
A tiéd.”
Megkérdeztem: „Mit nem mondtál el?” Mire ő: „Szeretem a szőrös puncijú nőket.”
Mire én: „Micsoda? Mi van?”
Azt mondja: „Anyád borotválja.”
Mire én: „Mi a fasz, öreg?
Miért mondod ezt el nekem?”
Erre ő: „Kinek mondjam el?”
Mire én: „Istennek. Úgyis találkozol vele.”
Ennyi volt. Aztán kimondta az N betűs szót, és meghalt. Vége.
Azt akarta, hogy ez legyen az utolsó szava, okés?
Ja. A Kívánj Egyet Alapítvány kiakadt.
Azt mondták: „Ilyet nem teljesítünk.” Mire én: „Pedig jó volna.”
Ha választhatnék Tom Brady és a szó között,
leszarnám Tom Bradyt. Kimondanám a szót.
Akkor szar még egy szülőt elveszíteni, ha vannak gyerekeid.
Mert jó, ha a szüleid együtt lógnak a gyerekeiddel.
Nekem két fiam van.
Az egyik hatéves, a másik három.
És mindketten fiúk.
„Fiúkként” utalunk rájuk. Ha értitek, mire gondolok.
Nyugi, megkérdeztük őket előtte! Okés?
És azt mondták: „Még szép!” Erre mi…
„Rajtatok múlik.”
És…
Szerencsére az egyik unokatestvérem nem messze lakik tőlem,
akinek a gyerekei ugyanennyi idősek. Az egyik hatéves, a másik három.
Szóval részese vagyok egy teljesen más élménynek
a közvetlen környezetemben, állandó jelleggel.
A lányok át szoktak járni hozzánk. Úristen!
Mit vétettem, hogy nem lányaim lettek? Ezek a lányok átjönnek, és azt mondják:
„Szia, Tommy bácsi!”
Mire én: „Sziasztok!”
Mire ők: „Hová ülhetünk le?”
„Valamelyik székre.”
- Azt kérdik: „Színezőzhetünk?” - Mire én: „Csak nyugodtan!”
Aztán leülnek, és elkezdenek színezőzni, basszus!
Ha egy óra múlva bemegyek hozzájuk, még mindig ezt csinálják…
Majd azt mondom: „Ez klassz. De hol vannak a fiaim?
A házban vannak?
Vagy esetleg a háztetőn?
Ja, hogy az utcán vannak? Fantasztikus!”
Odamentem hozzájuk: „Mégis mit csináltok?”
Erre ők: „Eltörtük a zsírkrétákat,
és beraktuk őket a postaládába.” Erre én…
„Köszi, hogy oda tettétek őket!”
A hatéves fiam megkérdezte, hogy: „Mit csinálnál, ha valaki lopna tőled?”
„Visszakérném tőle. Nem tudom.”
Mire ő: „Én fognék egy kardot…
és darabokra vágnám.
Aztán a darabjait a postaládába tenném.” Erre én…
„Mi bajod van a postaládával, Dahmer?”
Erre ő: „Tudtad, hogy nagyapa a szőrös sunát bírta?” Mire én:
„Mi az? Felhívott? Honnan tudod?”
A gyerekeim Tomnak hívnak.
Ez nagyon bosszantó.
Az idősebbik mindennap megkérdezi: „Hogy vagy, Tom?”
Mire én: „Nem a mostohaapád vagyok, baszki!
Bár az lennék! Az jobb lenne, de nem az vagyok.
Hívj apának!” Mire ő: „A Tom jobb.” „Oké.
De mi van a hangoddal? Cigizel? Miért ilyen a hangod?”
Olyan, mint aki egész nap Harley-kat szerel…
Teljesen odavan egy ősrégi videójátékért, a Pac-Manért.
Állandóan Pac-Man-es kérdéseket tesz fel.
Reggel, délben és este is.
Egyszer hajnali háromkor keltett fel.
Figyu! Ő nem tudja, hogy kell felkelteni valakit. Oké?
Pár centire volt az arcomtól.
Ennél ijesztőbben nem lehet felkelteni egy embert.
Azt mondja: „Hé, Tom!” Erre én: „Azt a kurva!
Mi van?”
Azt mondja: „Mi történne,
ha Pac-Man házat akarna magának?” Erre én: „Mi van? Mi?”
Azt hitte, hogy nem értettem a kérdést.
Ezért elkezdte lassabban mondani.
Így: „Mi történne…
ha…”
„Felhívna egy ingatlanügynököt.” Majdnem szívinfarktust kaptam.
„Pac-Man kölcsönből venne egy házat.”
Erre ő: „Oké. Lefekszem!”
„Oké. Három napig nem fogok aludni! Köszi!”
De közben az éjjeli szekrényen lévő babafigyelővel nézem az öccsét.
A kissrác felállt az ágyában,
és azt mondta: „Mi volt ez?”
Így bevonszoltam magam a szobájába.
Kinyomott hassal állt az ágyában. Így…
„Van egy benzinkutad, vagy mi? Miért állsz így?
Mi bajod van?” Erre ő: „Mi volt ez?”
Mire én: „Micsoda?”
Azt mondja: „Az!”
„De micsoda?”
Erre ő: „Mi volt az?” „Nem tudom, mit akarsz!”
Azt kérdi: „A csihuhu volt az?”
„Hogy micsoda?”
Erre megismételte: „A csihuhu volt az?”
Mintha ezt mondta volna: „Ilyen hülye vagy?
Bekapcsoltad a játékvasutat
a mozdonyvezető nélkül
az irányítóközpontnál?” „Nem.” „Akkor mi volt ez?” Mire én: „Nem tudom!
Lehet, hogy a csihuhu volt az.” Erre ő: „Ne kapcsolgasd!”
„Mi van?
Oké, al-Káida-főnök! Vissza a barlangodba!”
Ő csak az igazi haragon tud nevetni.
Nem tudom, találkoztatok-e már ilyen kis tündérekkel.
A legtöbb két-hároméves gyerek a színlelt haragon nevet.
Amit előadunk. Ha odamész egy ilyen gyerekhez,
és rájuk morogsz, ezt csinálják…
De az ő reakciója az ilyesmire:
„Nem ugrott fel a vérnyomásod.”
A legjobban viszont akkor nevetett,
amikor lehúzta a slusszkulcsomat a vécén.
Az én hibám volt. Azt hiszem. Nem akasztottam fel a kulcsot.
A dohányzóasztalra tettem, amit szintén én vettem. És…
a kanapén hevertem, hosszú napom volt.
Láttam, ahogy betotyog a szobába,
megfogja a kulcsot, és ezt csinálja…
Mire én: „Ne! Ne tedd!”
Megfogta, majd azt mondta: „Kapj el!
Arra megyek!”
Mire én: „Oké.” Kapott egy kis előnyt. Hároméves.
Felálltam, és láttam berohanni a fürdőszobába. Majd ezt mondtam:
„Ne!”
És amikor odaértem…
És teljesen elborult az agyam.
Nem rá ordibáltam, csak az életemre.
Vili?
Így: „Baszki!
Ne!
Bassza meg!”
Megfordultam, és ennyit csinált: „Ez a beszéd!
Rohadt vicces vagy!”
Egyből mellkason rúgtam.
Kis szarosok!
Együtt zuhanyoztam a hatévessel.
Hatéves, nem tizenhat.
Ha még nem zuhanyoztál hatévessel, adok egy tanácsot: a tiéd legyen a gyerek!
Máskülönben…
Fura, ha így kezded: „Hogy hívnak?”
Ő az én fiam.
És próbáltam jó fej apuka lenni.
Odaadtam neki a zuhanyrózsát. Mókás, spontán dolognak gondoltam.
Megkérdeztem, meg akarja-e fogni, mire ő: „Igen.”
Odaadtam neki, és elkezdte takarítani a zuhanyzót.
Szóval úgy egy perc elteltével megkérdeztem, hogy: „Bevizeznél?”
Erre ő: „Tom! Nyugi! Okés?”
Aztán felnézett rám, majd ezt mondta: „A te péniszed nagy,
az enyém meg kicsi.”
Mire én: „Azért, mert az enyém áll, pajti!
Felállítjuk a tiédet is. Csak ennyi kell…”
„Nem!”
Nem vertem ki a fiamnak!
Ezt mindig is ki akartam mondani.
De az igazság az,
hogy tényleg azt mondta nekem, hogy: „A te péniszed nagy, az enyém meg kicsi.”
És erre én azonnal rávágtam valamit,
amin egy pillanatig sem hezitáltam,
miután kimondta. Azt mondtam: „Nem!”
Hogy miért kiabáltam ezt neki?
Azért, mert abban a pillanatban
ezt gondoltam: „Nem akarom, hogy ezt
emberek között is elkezdd mondogatni!”
Nehogy egy boltban bevágjon egy ilyet: „Neked nagy péniszed van?” Mire én…
„Tudja, milyen a gyerekszáj!” „Nem tudom. Mi a fasz volt ez?”
A legrosszabb az egészben, hogy megijesztettem.
A kiabálással. Szörnyű érzés, amikor meglátod a félelmet a gyerek arcán
a saját túlreagálásod miatt. Pedig én csak jót akartam.
Már ha lehet jó dolgot mondani egy ilyen szituációban.
Valami ilyesmit kellett volna mondanom:
„Nem tettél semmi rosszat. Jó észrevétel volt.
Kár volt kiabálnom! Bocsi! Vigyelek pszichológushoz?
Szeretlek!” Valami ilyesmit…
Olyan gyorsan történt az egész, hogy nem tudtam, mit mondjak.
Erre mi a fasz jutott egyből az eszembe?
Ez: „Nem! Csak csitt!”
Ezzel teljesen összezavartam.
Erre azt mondja: „A te péniszed nagy…
az enyém meg kicsi.”
Erre én: „Ne mondd el senkinek!”
Mire ő: „Nagyapának is nagy pénisze volt?”
Mire én: „Nem emlékszem, rég láttam.
Kérdezzük meg a nagyitól!”
És megkérdeztük.
Nem volt nagy neki.
Csak megjegyezném, hogy nekem sincs nagy.
Szeretném, ha ezzel mindenki tisztában lenne.
Nekem nincs nagy péniszem.
De!
Egy hatéves mellett…
egy pörölykalapácsnak tűnik.
Büszke vagyok rá.
Majdnem összetörted a színpadot, öreg.
Azt kell mondjam, hogy nagyon örülök annak,
hogy újra stand-upolhatok, méghozzá állva.
Mert nem is olyan rég
volt egy sportsérülésem. Nem tudom, hallottatok-e róla.
Nos,
ha nem tudtok róla, akkor megpróbálom fapofával elmesélni.
Én, Tom,
aki most előttetek áll,
súlyosan megsérültem,
miközben részt vettem
egy zsákolóversenyen.
Ahol a szokásosnál kissé alacsonyabban volt a palánk.
Durva volt. Képzeljétek! Elszakadt
a térdkalácsínam. Valahogy így.
Ami, ugye, nem nagy cucc.
Klay Thompsonnal is előfordult, velem is. A sportban van ilyen. De…
én nem Klay Thompson vagyok, így ezt a karomat is eltörtem. És…
az egészet videóra vették, amit nem tartok viccesnek,
de sokan jól szórakoztak rajta.
Mindig mondom, hogy: „Akkor nem sokat nevettem.”
Mire mások: „Tényleg?”
Volt egy beszélgetésem akkor, amit meg kell osztanom veletek.
A sérülésem után egyből a sürgősségire vittek.
Nagy fájdalmaim voltak. Eltört a karom, és nem tudtam mozgatni a lábam.
Elkezdtek előkészíteni egy műtétre.
Ebben a pillanatban egy traumatológus
bejött a szobámba,
megnézte a röntgenfelvételeimet, és azt kérdezte: „Autóbaleset?”
Én feküdtem, és ennyit mondtam: „Zsákolóverseny.”
Erre ő: „Micsoda? Mit mondott?”
Mire én: „Egy kibaszott zsákolóversenyen sérültem meg.”
Erre ő: „Zsákolás közben elütötte egy autó?”
Mire én: „Végezze a munkáját, bassza meg!”
Sokan nem tudják, de három hétig kórházban voltam ezzel.
Az hosszú idő.
És szerintem nem bírtam volna ki, ha nincs velem a drága barátom,
a Dilaudid.
Bizony. Fogalmam sem volt,
hogy annyit baszakodtam
a marihuánával az évek alatt,
hogy már csak az ilyen erős gyógyszerektől tépek be. Okés?
És ez rohadt kemény szer volt.
Az oxi simán elbújhat mellette.
Mert… csodás hatása van, és nem okozhat nálad gondot.
Dehogy! Szétkúrja az életedet, de közben jól érzed magadat.
Az egyetlen mellékhatása csak annyi, hogy többé nem fogsz tudni szarni.
A gyógyszer szedésének megkezdése után nyolc nappal szartam először.
Megrémültem.
Behívtam a dokit, és ezt mondtam: „Figyu! Se a karom, se a lábam nem működik.
Hogy dőljek be? Hogy töröljem ki?” Erre a doki: „Emiatt ne aggódjon!
Majd segít valamelyik nővér.” Mire én: „Rendben.”
Aztán bejött egy köcsög férfi ápoló a szobába.
Már férfiak is lehetnek ápolók. És…
A fickó megállt az ajtóban, és odadobott pár nedves törlőkendőt.
Mire én: „Ez meg mi?”
Azt mondja: „A doki szerint meg akar tisztálkodni.” Mire én:
„Te fogod megcsinálni!”
Láttam, ahogy egy férfi szakápoló ennyit csinált: „Baszki!”
Felmondott. Láttam. Durva, igaz? De…
öt nappal később
jött a második ürítésem,
és beküldtek egy idős ápolónőt, ami nem gáz.
De végig beszélt.
Tudjátok, milyen szörnyű? Kiszolgáltatott vagy…
Hátulról ezt hallottam: „Hogy takarítjuk fel ezt a sok székletet?”
„Nem tudom! Fogja már be!”
Aztán folytatta: „A mindenit!
Maga jó szőrös itt hátul.” Erre én:
„Tudom. Apám így szerette.”
Bizony!
Mi van?
Komolyan.
Elképzelem, ahogy fentről lenéz rám:
„Milyen szőrös a fiam! Szép, igaz?”
Isten reagál rá: „Tényleg szép.”
Elképzelem apámat meztelenül.
Várjatok!
Szerintem a mennyországban mindenki pucér.
Odafent nem kell azon agyalni, hogy mit vegyél fel.
Ott mindenki pucér. Isten is.
Szerintem egy idő után
apám majd észreveszi, milyen szerszáma van Istennek.
Okés?
Ő Isten. Hatalmas lehet neki. Fenséges. Szerintem kék.
Sőt, szerintem
aranyló fény veszi körbe.
Egy idő után ezt mondaná rá apám:
„Megfoghatom?”
Mire majd Isten: „Persze!
A gyermekeim egyike vagy.”
Aztán apám: „Köszi! Klassz volt!”
Erre Isten: „Megnézed, ahogy hó jön ki belőle?”
Így keletkezik a hó. Nem tudtátok?
Havazik!
Szuper! Remélem, megutáltátok a havat!
Félévnyi intenzív rehabilitáció várt rám.
Fizikoterápia és foglalkozásterápia. Pacsi minden terapeutának a világon,
akik embereken segítenek! Fantasztikusak vagytok!
Segítettek nekem,
hogy újra normálisan és természetesen tudjak járni.
Ez mindig lenyűgöz engem. Napra pontosan hét hónappal
a sérülésem után
otthon voltam, aludtam.
Hajnali két óra volt, és a feleségem sikítására riadtam fel.
De úgy igazán sikított. Tudjátok, milyen az.
Fogtam egy párnát,
megfordultam, és ráraktam erre a fülemre.
„Aludni próbálok!”
Aztán elkezdte a nevemet skandálni.
Így: „Tom?
Tom?”
Mire én: „Az isten faszára!
Ez most komoly.”
Felkeltem, csináltam valami kaját…
töltöttem egy italt,
és azt mondtam: „Jól van. Keressük meg!”
Hajnali kettő volt.
Semmit sem láttam. Követtem a segélykérését.
Végül megtaláltam, a lépcső legalsó fokán ült.
Megkérdeztem, mit csinál, mire ő: „Szerintem kificamodott a bokám.”
Felkapcsoltam a lámpát,
és azt láttam,
hogy a csont,
aminek így kellene állnia,
az így állt.
Erre azt mondtam: „Ez nem egy bokaficam…
az tuti.”
Erre ő: „Mit tegyek?”
Mire én: „Te semmit se csinálj!
Én hívom a 911-et.”
Be kell valljam,
már alig vártam,
hogy hívjam a 911-et.
Voltatok már így vele? „Végre valami, amiért hívhatom őket!
Ez ezért lett kitalálva.”
Hívtam őket.
Beleszóltak: „911.”
Úgy felpörögtem, hogy azt mondtam: „Kurvára készüljetek fel!”
Erre a fickó: „Oké.”
Majd folytatta: „Rendőrt, tűzoltót vagy mentőt küldjek?”
Mire én: „Mentőt!
Mindenkit küldjön ide!” Mire a fickó: „Mi történt?”
Erre én: „Hoppá!”
És közben rájöttem,
hogy amit épp mondani készültem, az igaz volt,
de attól még gyanúsan hangozhatott.
De ki kellett mondanom. Megtettem:
„A feleségem leesett a lépcsőn.”
Erre a segélyközpontos: „Aha.
És hogy történt?” Mire én: „Kurvára dunsztom sincs.”
„Egyedül volt a hölgy?” Mire én: „Hívjam fel az ügyvédemet?”
Megjelent négy mentős. Kinyitottam az ajtót.
Azt kérdik: „Mi történt?” Mire én: „Tudják.
A nejem leesett a lépcsőn.”
Erre ők: „De hogy történt?”
Mire én: „Fogalmam sincs róla.”
Azt kérdik: „Egyedül volt?” Mire én: „Itt az ügyvédem. Felhívtam.”
Aztán elkezdték az ellátását.
Merevítőbe tették a lábát, infúziót kötöttek be neki.
Odahajoltam hozzá,
és próbáltam beszélgetni vele, ahogy azt a házastársak szokták.
Ezt mondtam: „Figyu! Elmondanék valamit.
Nem tetszik, ahogy beszélnek velem.
Mintha mindenki arra utalna, hogy közöm van ehhez az egészhez.
És ez nagyon nem tetszik.”
Aztán eljöttem onnan.
Pár perccel később a nejem úgy döntött, hogy bejelentést tesz a mentősöknek.
Spontán.
Ezt mondta: „Uraim!”
Erre mind megfordultak.
Majd folytatta: „Ő sosem tudna ártani nekem!”
Erre én…
„Mit művelsz?”
Azt mondja: „Régóta együtt vagyunk.
Ha azt hiszik, hogy ő tette, tévednek.”
Erre én: „Fogd be a pofád…
különben kinyírlak!”
A kórházba érve a doki ezzel kezdte: „Mi történt?”
Erre én: „Pofán vágtam, és legurult a lépcsőn.”
Erre a doki: „Megértem, öreg. Megértem.
Sokat dumál a nő.” Mire én: „Tudom.
Látnia kéne, milyen otthon!”
Egyébként már jobban van. Megtanulta a leckét. Már érti.
„Szendvics reggel hatkor!” Jól van! Szóval…
Eljött egy előadásomra, és hallotta ezt.
„El tudod képzelni, hogy megütsz?”
Mire én:
„Persze!”
Ne sajnáljátok! Oké?
Komolyan. Nagy szívességet tettem neki.
Megkért valamire, és megtettem.
Vaszektómiát kért tőlem, és belementem.
Szóval elnyisszantottak.
Látjátok?
A nők ezen mindig ujjonganak, egy fickó pedig mindig lehurrog.
Mintha szeretné, hogy televerjem spermával.
Figyu! Ha pasi vagy, és gondolkozol ezen, vágj bele! Ez egy rutineljárás.
Előtte persze izgulni fogsz. A golyóidról van szó.
Egy asztalra fektetnek, ami nagyon hideg. Úgy mínusz 400 fokos.
Drámaian húzzák fel a kórházi ruhádat: „Mi folyik idelent?”
A farkad pedig így bámul téged: „Hogy tehetted?”
De 15 perc alatt megvan, ami figyelemre méltó.
Aztán egy hét múlva visszamész kontrollra,
amikor is egy urológus megvizsgál.
Ennyit csinál: „Oké, gatyát le! Rendben…
ugyanolyan íze van.”
Aztán azt mondja: „Kap egy kis házi feladatot.” Idéztem.
„Kap házi feladatot.” „De mi az?”
Azt mondja: „Menjen haza, és 20-szor élvezzen el!
Hozza be a 21. mintát ebben a pohárkában, megvizsgáljuk, és szólunk,
hogy tiszta-e!” Mire én: „Sima liba!”
Sokszor csinálok házi feladatokat.
A doki elindult kifelé,
de megállt az ajtóban,
és ezt mondta: „Majd’ elfelejtettem! Ne siesse el!”
Mire én: „Nem is akartam.”
Erre ő: „Néha elfelejtem ezt megemlíteni az embereknek.”
Ebből arra következtettem, hogy sokan elég gyorsan visszatértek
a teljesített feladattal. Egyből megkérdeztem:
„Mi volt a leggyorsabb idő 20 elélvezésre?”
Azt mondja: „48 óra.”
Mire én:
„Az a fickó megtarthatja a rekordját! Nem akarom megdönteni!
Ő a bajnokok bajnoka.”
Hazamentem, kivettem még egy hetet.
Kék-zöld voltam, fájt. Elvoltam.
De egy hét után bele kellett húznom.
Lassan kezdtem. Így…
„Ébresztő!”
Nem volt ugyanolyan érzés.
Furcsa volt.
Valahogy más.
Kezdett bekapcsolni a rendszer. Tudjátok, mire emlékeztetett?
Arra, amikor télen először kapcsolod be a fűtést.
Amikor azt mondod: „Ennek fura szaga van.”
Éreztem a feléledését.
De nem tudtam kiverni egy bosszantó gondolatot a fejemből.
Azt, hogy: „Vér fog kijönni.”
Nem akartam látni. De folyton arra gondoltam.
Szóval félve vertem a farkam.
„Vér fog kijönni!”
De nem adtam fel. Tovább csináltam. És…
amikor végre elsültem,
nem vér jött ki. Megkönnyebbülésemben elnevettem magam.
Így a műtét utáni első hokizásomat így csináltam…
Igen. Bizony.
Az Instagramról leszedték, de az OnlyFansemen még megnézhetitek.
Havi hat dollár az előfizu.
Csak úgy bírtam feldolgozni a fájdalmat, hogy ehető marihuánát fogyasztottam.
Az enyhítette a fura fájdalmaimat minden egyes nap.
Ezt mindig bevallom az embereknek, amikor elmesélem a sztorimat,
hogy szeretem az ehető marihuánát,
mert gyenge a szervezetem, és a gyenge cuccokat eszem meg.
Vannak, akik csak kedvtelésből eszik a marihuánás dolgokat,
akik mindennap be akarnak kukkantani a harmadik dimenzióba.
Én nem ilyen vagyok. Okés?
Én öt-tíz milligrammokat fogyasztok, és az emberek… Igen.
Az emberek kigúnyolnak, „10 Milligrammos Tomnak” hívnak,
meg ilyenek.
Rám kiabálnak az utcán: „Eszed a picike mariskás cuccot?”
Mire én: „Igen, mert szeretem, ha tudok beszélni.
Neked ez őrültség?
Nem ismersz olyan embereket, akik csak pár sört isznak meg?”
Vagy mindenkinél ez van: „Én 36 sört szoktam meginni”?
„Oké, gratulálok, Bert! Jó éjszakát!” Szóval…
„Autószerelő vagyok!” Vagy miket mond.
Igen.
Bert.
Nos…
„Már elfelejtettük a sztorit. Mondd el újra!”
Ő a legjobb cimborám.
Apropó barátok: ezt tisztázni szeretném.
Ha iszol, ha szívsz,
ha a szemgolyódba szúrsz dolgokat, sosem kell aggódnod az idegenek miatt.
Sose álljatok elő azzal, hogy egy idegen tehet arról,
hogy szétcsesztétek magatokat! „És ha tesznek valamit az italomba?”
„És ha egy idegentől kapok egy felütött dzsointot?”
Képzeljétek! Nem idegentől kapjátok, hanem egy baráttól. Oké?
A barátaitok basznak ki veletek a legjobban.
Ezt első kézből tudom.
Nagyon sok ilyen klassz barátom van.
A turném alatt megtudtam, hogy az egyik barátom
ugyanakkor volt ott egy városban, mint én.
Az ilyen nagyon ritka. Miamiban voltam.
Amikor megtudtam, lemondtam mindent, átvezettem a város másik végébe.
Beléptem egy klubba, és megláttam a régi cimborámat.
Páran ismerhetitek. Humorista és podcastelő.
Joey Diaznak hívják.
Na mármost…
Ha valaki nem tudná, ki is ő,
engedjétek meg, hogy bemutassam nektek!
Joey egy nagyon vicces fickó.
Humorista. Már 60 éves.
Kubai bevándorló,
135 kilós.
És úgy néz ki, mint akit műanyagból fröccsöntöttek,
és valaki otthagyta volna 15 percre az infralámpa alatt.
Azért itt megjegyezném,
hogy 20 éven át kokain- és heroinfüggő volt.
Ezt el kellett mondanom a sztorihoz.
Joey nagyon érzelgős.
Amikor odaértem, erősen megölelt.
Aztán egyből ezt mondta nekem: „Hoztam neked valamit.”
Mire én: „Tényleg? Mi az?”
Azt mondja: „Bírod a tízeseket. Te vagy 10 Millis Tom.
Azt hoztam neked.”
Mire én: „Nem hiszem el!”
Erre ő: „Pedig így van.” „Nem azt hoztál!”
„Miért mondod ezt?” „Mert egy hazug, rossz ember vagy.”
Azt mondja: „Nem is!” Mire én: „De.”
Volt nála egy befőttesüveg, amiből kiöntött
öt gélkapszulát a kezébe,
majd azt mondta: „Ezek tízesek.” Mire én: „Lófaszt!”
És ezt csinálta…
Megette mind az ötöt.
Mintha cukorkák lettek volna.
Erre én: „Hoppá! Talán tényleg tízesek.”
Szóval kértem egyet tőle.
A nyelvemre tettem, ittam rá egy korty vizet.
Épp lenyeltem, amikor ránéztem, és csak ennyit csinált…
Megkérdeztem: „Mennyit vettem be?” Erre ő: „Tízet.” Aztán elsétált.
Megnéztem a fellépését. Fél óra után már éreztem valamit.
Mire véget ért az előadása,
addigra én már
azt sem tudtam, hol a faszban vagyok.
Úgy remegtem, mint egy hangvilla.
Ezt csináltam…
Nem tudtam kinyitni a szemem.
Egy pasas vállára kellett tennem a kezem,
hogy átjussak egy termen. Így…
Ezt mondtam: „Joey! Húzzunk innen a gecibe!”
Leléptünk onnan. És hová mentünk? A reptérre. Hurrá!
Mert jól jön, ha a levegőben pánikrohamot kapsz.
Úgy sétáltam végig a Miami Nemzetközi Repülőtéren,
hogy közben beszarattam mindenkit. Okés?
Tudjátok, miért? Elfelejtettem, hogy kell járni. Elfelejtettem.
Nem tudtam átmenni a fémdetektoros kapun.
Ezt csináltam…
„Ti is halljátok a szívverésemet?”
Izzadtam, de közben fáztam.
Mindenkitől takarót kértem: „Tudna adni egy takarót?
Takarót akarok!”
Erre az emberek: „A vécén vagy. Húzz innen a picsába!”
Meditatív állapotban aludtam el a repülőn, aztán rémülve ébredtem.
Ti ébredtetek már halálra rémülve? Felültem, és ez volt…
„Miért vagyok rossz ember?”
Olyat tettem, amit addig soha.
Egy légiutas-kísérő elment az ülésem mellett,
és ahogy elhaladt mellettem, megragadtam a karját. Erősen.
Mintha ki akarnám veretni a farkam. Úgy fogtam meg.
Teljesen ledöbbent. Ezt csinálta…
Annyira készen voltam, hogy ezt mondtam: „Várj! Hogyhogy? Te is tudod?
Miért élünk?”
Erre ő: „Mi van? Mi?”
Szerencsére velem volt egy normális barátom is, Shaun,
aki közbeszúrt: „Erős nyugtatót vett be.” Erre a csaj: „Oké.” És továbbment.
Shaun aggódott, így felkeltette Joey-t.
Így: „Joey!” Erre Joey: „Mi van?”
„Mit adtál Tomnak?”
Azt mondja: „Kapott 200 milligrammot,
amit hasisolajba áztattam.”
Erre én: „Miért tetted ezt velem?”
Mire ő: „Most megismered az ördögöt, köcsög!”
Mire én: „Szerintem pont őt nézem.”
Azért ne feledjük: ő ötöt vett be!
Az 1000 milligramm. És ezt kérdezte: „Holnap merre mész?”
„Én a kórházba. És te?”
Pszichopata!
Figyu! Aki nem kapott még meglepetésként túl nagy adagot:
nagyon rémisztő.
Egy megrázó, pánikkal teli horrorshow. Ezért néhány héttel ezelőtt
megtettem ezt anyámmal.
Tényleg.
Látogatóba mentem hozzá. Egyedül él. Tudja, hogy ilyesmit eszem.
Úgy tudja, hogy segít az alvásban. Ami igaz. „Gumimaciknak” hívja őket.
Feljött a szobámba, és azt mondta: „Ma is megeszel egy gumimacit?”
Mire én: „Igen.”
Erre ő: „Kérhetek egyet?”
Mire én: „Még szép!”
Egyet adtam neki,
mert én is annyit szedek be.
És én egytől simán beállok,
így gondoltam, hogy ettől majd ledobja a láncot.
Ott üldögéltem vele pár órán át. Megkérdeztem, hogy van.
Azt mondja: „Semmit sem érzek.”
„Tényleg?” Azt mondja: „Igen.”
„Jól van, akkor feküdj le aludni, te vadállat! Mit mondjak még neked?”
Másnap este újra feljött a szobámba.
„Kaphatok ma is egy gumimacit?”
„Tegnap is egyet vettél be, és nem érezted.”
„Akkor lehet, hogy kettőt kell bevennem!”
„Lehetséges.”
Adtam neki kettőt, dumálgattunk.
Újra megkérdeztem tőle, hogy mit érez. Erre azt mondja:
„Semmit sem érzek.”
Mire én: „Igazán?”
Erre ő: „Vegyek be még kettőt?”
Mire én: „Ne olyan hevesen, Pablo!”
Erre ő: „Szerinted rossz ötlet?”
Mire én: „Nem. Tényleg jó ötlet. Itt van még kettő!”
Odaadtam neki.
Bevette mindet, majd azt mondta: „Megyek lefeküdni!” Mire én: „Oké.”
Ő a saját szobájába ment, én a vendégszobába. Pár perccel később
kaptam jó pár szöveges üzenetet,
amiket azóta memorizáltam.
Az első ez volt: „Tommy! Pezsgek!”
„P, e, z, s…
g, e, k.”
Ezt írtam rá: „Az klassz!”
Mert ki a fasz szokott pezsegni?
„Ma pezsgünk, babám!” Nem tudom, mit jelent ez.
Erre visszaírt: „A pulzusom 125.
Jaj! Forog velem a világ!”
Erre ennyit írtam: „LOL!” Jól érezte magát.
Aztán ezt írta: „Gyere át! Nem vagyok jól.”
Bementem a szobájába, és anyám derékszögben ült az ágyon.
Nagyon ijesztő pozíció egy idős nőnek.
A legtöbben csak fekszenek. De ő így ült ott…
Megkérdeztem, jól van-e. Erre ő: „Nem!”
Kivittem a teraszra, hátha segít rajta a friss levegő.
Egyből leesett számomra,
hogy ez egy hosszú éjszaka lesz.
Ez volt a legelső dolog, amit csinált…
„Az ajkaim!
Összeragadtak!”
Mire én: „Hozok neked vizet.”
Erre ő: „Miért vagyok éhes?”
„Mert beütött a mariska.”
Erre ő: „Az előbb még itt volt a kutya. Elment?”
Mire én: „Úristen!”
Elkezdtem nevetni, de valami irgalmatlanul durván.
Nem egy sima „haha” volt.
Hanem egy mélyről jövő, vad…
A 77 éves anyám tépett be előttem.
Nem nevettem. Leállt az idegrendszerem.
Minden zajra felkapta a fejét. Így…
Már szinte fájt. Alig kaptam levegőt…
Nevetés közben őt néztem. És volt egy pillanat,
amikor eltorzult az arca.
Ilyen képet vágott…
Aztán rám nézett,
és azt mondta: „Holnap a nevetésed könnycsepp lesz hullámon!”
Mire én…
„Mi van?”
Azt mondja: „Ez a tökéletes gyilkosság.
Senki sem tudja majd, hogy te tetted.”
Ekkor már sípolt a tüdőm.
És záporozva hulltak a könnyek végig az arcomon.
Annyira készen volt, hogy a nevetésemről azt hitte,
hogy jóváhagyja a gondolatait.
Kajak elkezdett könyörögni az életéért.
Azt mondta: „Tommy, kérlek!
Kérlek!
Ne ölj meg!
Az anyád vagyok!”
Kiütöttem magamat a székben.
Ez volt…
Felébredtem, és nem tudtam, hol vagyok.
Reggel volt.
Egyszerre sétáltunk be a konyhába. Ráköszöntem: „Szia, anya!”
De ő meg sem szólalt. Na mondom: „Baszki!”
Odament a kávégéphez, és ezt csinálta…
„Tudom, hogy tegnap meg akartál ölni.
Nagyon ügyesen csináltad.
De még mindig élek, Tommy!”
Mire én: „Nem akartalak megölni!” Erre ő: „Dehogynem!”
Elmentem dolgozni.
Később visszamentem, és azt mondtam: „Bocsánatot kérek!
Én hagytam, hogy annyit bevegyél.” Erre ő: „Semmi baj. Megbocsátok!”
Mire én: „Tényleg? Köszi! Így sokkal jobb.”
„Csak egy dolgot akarok mondani.”
Mire én: „Mit?”
„Estére kérek még egy gumimacit!”
Mire én: „Mi van?”
Most már mindennap falja őket. Kokainozik is, pinaszőrt növesztett.
A szomszédokkal kúr.
Vígan éli az életét. Ha találkoztok vele, adjatok neki drogot!
Köszi, hogy eljöttetek, srácok! További szép estét!
THOMAS NADEAU SEGURA, „NAGYKUTYA” EMLÉKÉRE
A feliratot fordította: Balla Zsolt