Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I AUGUSTI 2021 INLEDDE TOM SEGURA SIN 21-MÅNADERS
VÄRLDSTURNÉ
303 FRAMTRÄDANDEN, 171 STÄDER, 21 LÄNDER, ÖVER 700 000 I PUBLIKEN
DEN HÄR FÖRESTÄLLNINGEN ÄR FRÅN PHOENIX, ARIZONA
Tack så mycket! Tack allihopa!
Tack.
Slå er ner.
Tack så mycket för att ni har kommit hit.
Visst alltså.
Här är vi.
Ja!
Jag har en fråga till er.
Ska de fortsätta riva våra statyer från konfederationstiden?
Jag tar bara tempen på rummet. Vilka är här, liksom?
"Skum grej att inleda med."
Jag har åkt runt på den här fenomenala turnén
och träffat folk jag aldrig trott att jag skulle få träffa.
Jag träffade nyligen en supermodell, vilket är helt sjukt eftersom…
Korten på bordet, hon ville nog inte träffa mig.
Jag var på ett tjusigt hotell i Toronto.
Nån som jobbade där sa till henne: "Han är komiker."
"Okej", sa hon.
Sen sa han: "Hon är supermodell." "Jag ser det", sa jag.
Jag slogs av att de är mycket snyggare än vad jag hade föreställt mig.
När man tittar i en tidning eller mobilen tänker man: "Hon ser bra ut."
Men i verkligheten tänker man: "Vad fan är det som händer?"
Då inser man att det är ett genetiskt missfoster.
Det är det. Om du är en supermodell är du ett missfoster.
Det är ingen skillnad på dig och 215 cm långa män.
Har ni nånsin träffat en så lång man? Det har jag. Det är obehagligt.
"Är jag ett barn", tänker man. "Var är det som händer?"
Den här kvinnan var så ofattbart vacker.
Fem sekunder in i samtalet slutade jag att både prata och lyssna.
Jag såg på henne som om hon var ett djur på zoo.
Jag liksom…
"Få se öronen", sa jag och letade efter defekter.
Hon var helt perfekt.
Sen tänkte jag: "Kan inte min fru bara drunkna?"
Hon vet det. Jag sa det till henne.
"Jag kan simma", sa hon. "Jag vet", sa jag.
"Det är oviktigt. Det som spelar roll är om juryn tror att du kan det."
Så…
Jag har besökt otroliga platser tack vare mitt jobb.
Det är galet. Jag har besökt fantastiska platser.
Jag har varit i Rom. Hong Kong.
Machu Picchu. Allt tack vare mitt jobb.
Sen har vi andra dagar.
Jag var tvungen att uppträda i Topeka, Kansas.
Vi gjorde det - folk hade köpt biljetter. Sen drog vi direkt.
Nånting häftigt som hände där var att föreställningen
möttes av protestdemonstrationer från Westboro Baptist Church.
Känner ni till dem?
Ibland är de på nyheterna.
Om ni frågar er: "Jaså? En kyrka på nyheterna? Varför då?"
Ibland demonstrerar de också vid soldaters begravningar
och såna härliga grejer.
När jag var backstage kom min turnéledare in och sa:
"Westboro Baptist Church är här." "För att titta?", undrade jag.
"Nej", svarade han.
"De demonstrerar."
De stod utanför med sina dumma jävla skyltar.
Hemmagjorda skyltar - för att de är fattiga.
De hade skyltar där det stod: "Tom är en syndare."
Jag bara… "Ja".
Ja.
Det är sant.
Men de hade också verkligt hatiska skyltar
där det typ stod: "Gud hatar bögar."
Men de använde inte bara ordet "bög".
Det var ett annat ord.
Din pappa använder det när hans basebollag förlorar.
Okej, din farbror då. Nån använder det.
Jag tog illa upp.
Mer på grund av budskapet än av själva ordet.
Att Gud hatar bögar. Jag tror inte att det är sant.
Jag tror att Guds problem ligger i människorna.
Det finns för många människor, och det är inte bögarnas fel.
De knullar ju rövar. Måste jag vara övertydlig?
Jösses.
Man kan spruta hur hårt man vill i röven på nån,
om och om och om igen,
och kommer nånting ut så är det inte en bäbis.
Alltså…
Ändå värt att fota den, skulle jag säga.
Ge den ett namn. Den är inte långlivad.
Jag är inte bög,
men det händer att jag spanar in snubbar. Seriöst.
Om jag är på stranden och ser en riktigt jävla
krallig snubbe så säger jag: "Tja!"
"Nice."
"Riktigt nice."
"Hur får du i dig protein? Hur tränar du?"
"Kondition och bänkpress? Såklart." Sen går en snygg tjej förbi.
"Stick härifrån. Vad gör du?"
Jag var som allra bögigast…
…nu i februari.
Då uppträdde jag i Los Angeles och Brad Pitt kom för att titta.
Alltså…
Jag vet inte vilket år han föddes
eller hur många spädbarn han äter i veckan. Men den mannen
är hänförande.
När han kom in i min loge kunde jag inte möta hans blick.
"Läget. Hur är det med dig?"
"Se på mig", sa han. "Nej", svarade jag.
"Seså", försökte han. "Käften", sa jag.
"Får jag en puss?" sa han. "Visst", sa jag.
"Gör det", sa han, och jag pussade honom.
Vad?
Det var inte bögigt.
Vi badade ihop senare. Det var bögigt.
Men vi snackade sport, så det vägde upp det.
Man har tur, tycker jag, om man får ha en riktig vän här i livet.
En sann vän, ni vet?
Jag tror att jag har fyra.
Brad Pitt…
Jag kallar honom Pitten, så nära är vi.
Och tre andra. Folk man känner väl.
Man känner till varandras hemligheter.
En av mina vänner berättar inte att han röker på
för sin fru. Han heter Casey.
En annan äter på McDonalds utan sin frus vetskap.
Han är fet och heter Charlie.
Nu vet de antagligen, men…
Det är galet när man får reda på nya saker om folk man har känt så länge.
Jag har känt dem i 25 till 30 år.
Bara förra veckan fick jag reda på, efter 25 år av vänskap,
att jag är den enda som slickar röv
i hela vårt gäng. Är inte det helt sjukt?
Är jag kompis med ett gäng tredjeklassare, eller?
En av dem är dessutom nykär - Justin.
Är man nykär brukar man vara öppen för allt.
Allting är så puttenuttigt.
Varje dag går Justin och…
"Jag är så kär."
"Fint", säger jag. "Har du slickat röven?"
"Nej…" säger han.
"Så du gillar henne inte?"
"Jo, det gör jag", säger han. "Nej", säger jag.
"Då skulle du ge henne den mest ömsinta av kyssar."
"Hon bajsar med den", säger han.
"Ja, gör det inte just då."
Vänta lite.
Sätt henne i ett badkar. Så gjorde jag med Brad.
"Vad äcklig du är", sa han. "Visst", sa jag.
Han sa: "Det är vad hundar gör." "Ursäkta?" sa jag.
"En hund slickar sin egen röv."
Då sa jag: "Om jag kunde slicka mig själv i röven
skulle jag inte turnera."
Då skulle jag göra det tills en läkare sa ifrån.
Han skulle behöva säga till mig:
"Slutar du inte kommer du inte att ha nån röv kvar."
Jag skulle säga: "Men det är skönt."
Han: "Jag litar inte på dig."
"Du ska få en halskrage." Men vad i…
"Jag kan ta av den med tassarna."
Förlåt, det där var fånigt…
Jag önskar att pappa var här. Han dog för några månader sen.
Jag förstår att det är en del av livet, det händer alla.
Men jag hade aldrig besökt någon som var inlagd på sjukhus.
Det var en ny, udda erfarenhet.
Såhär funkar det: man kommer till sjukhuset,
sen frågar nån som jobbar där: "Ska du träffa…?"
"Ja", säger du, och de säger: "Han dör snart."
"Jag gissade det, det är därför jag kom", säger du.
Sen säger de: "Varsågod att gå in och se på."
Och du svarar: "Tack."
Att se på när nån håller på att dö,
som man själv inte försöker döda
är ganska bisarrt.
Det är en annan sak om du är med nån, och du…
"Jag dör", säger de.
"Jag vet", säger du. "Det är därför jag gör det."
Det känns antagligen bättre.
Jag antar att det är en euforisk känsla som man alltid jagar efter. Men…
Fråga Garth Brooks. Han vet allt om det.
Kom igen.
Var har du kropparna, G?
Snälla.
Se sambandet.
Jag måste medge att jag hade ett bra samtal med min pappa.
Jag hoppas att ni också får ha det i ett sånt läge.
Det var ett bra samtal. Sen säger han från ingenstans:
"Vet du vad jag aldrig berättat för dig?" "Nej, vadå?", säger jag.
Jag hoppades att han skulle säga:
"Det finns en skatt begravd på tomten."
"Den är din."
"Vad har du aldrig sagt?" frågar jag. Han svarar: "Jag gillar rediga buskar."
"Va?" sa jag.
"Din mamma trimmar sin", sa han.
"Vad i helvete?" säger jag.
"Varför berättar du det här?"
"Vem ska jag berätta det för då?" sa han.
"Gud. Ni ses ju snart", sa jag.
Och det var det. Sen sa han N-ordet och dog.
Det var hans sista önskan.
Make-A-Wish blev rosenrasande.
"Vi tillåter inte sånt", sa de. "Det borde ni kanske", sa jag.
Stod det mellan det ordet och att träffa Tom Brady och han kan dra åt helvete.
Det tråkiga med en förälders bortgång är om man har barn.
Man vill att barnen ska få umgås med ens föräldrar.
Jag har två pojkar. De är sex och tre år gamla.
De är såna pojkar.
Utan tvekan han/honom, om ni förstår vad jag menar.
Ni kan vara lugna, vi har frågat dem.
De svarade: "Definitivt." "Okej", sa vi.
"Det är upp till er."
Och…
Som tur är bor en av mina kusiner i närheten.
Han har två flickor i samma ålder.
Sex och tre.
Jag får därför ofta uppleva de här skillnaderna på nära håll.
Flickorna brukar besöka oss. Herregud…
Vad gjorde jag för fel, som inte fick flickor? När flickorna
är på besök hälsar de: "Hej, farbror Tommy."
"Hej på er", svarar jag.
De säger: "Var får vi sitta?"
"På en stol", säger jag.
"Vi skulle vilja måla", säger de.
"Varsågoda", säger jag.
Då sätter de sig ner
och målar, ta mig fan.
En timme senare sitter de fortfarande kvar och…
"Så fint", säger jag.
"Var är grabbarna?"
"Är de inne i huset?"
"Är de ovanpå huset?"
"Är de… Jaså, på gatan. Strålande."
"Vad sysslar ni med?" går jag ut och frågar.
"Vi hade sönder kritorna", säger de,
"och la dem i brevlådan."
"Tack. Tack för det."
Min sexåring sa: "Vad skulle du göra om en dumming tog dina grejer?"
"Be honom att ge tillbaka dem kanske."
"Jag skulle hämta ett svärd", sa han, "och skära honom i bitar."
"Och lägga bitarna i brevlådan."
"Vad är grejen med brevlådan, Dahmer?"
Då sa han: "Farfar gillade en redig buske." "Hördu…" sa jag.
"Ringde han? Hur vet du det?"
Mina barn kallar mig Tom.
Det är så obehagligt.
Varje dag frågar den äldsta: "Hur är läget, Tom?"
"Jag är inte din jävla styvfarsa", säger jag.
"Om det ändå vore så. Det vore mycket enklare."
"Kalla mig pappa", sa jag. "Tom funkar", sa han. "Okej då."
"Vad är det med din röst? Röker du? Varför låter du sådär?"
Ungen låter som en Harleymekaniker
men i själva verket är han bara besatt av det gamla dataspelet Pac-Man.
Han ställer frågor om Pac-Man morgon, middag, kväll.
Han väckte mig klockan tre på morgonen.
Men ärligt talat vet han inte hur man väcker nån.
Han stod bara centimeter från mitt ansikte…
En väckning blir inte mer hotfull än så.
Och så ropar han: "Hördu, Tom!"
"Herrejävlar!"
"Vad är det?!"
Då säger han: "Vad händer
om Pac-Man behöver ett hus?"
"Vad i… Va?!" tänker jag.
Då tror han att jag inte förstod frågan. Så han tar det långsamt. För min skull.
"Vad…hän…der…om…"
"Ringer en mäklare", säger jag. Jag är nära att få en hjärtinfarkt.
"Pac-Mac skulle ta lån och köpa ett hus."
"Jag lägger mig", säger han.
"Själv blir jag vaken i tre dagar", säger jag.
Dessutom har jag en monitor på nattduksbordet för småttingen.
Grabben ställer sig upp i sängen och säger: "Vad var det?"
Då släpar jag mig in i hans rum.
Där står han med sin treåringsputmage. Ni vet hur de…
"Driver du bensinmack eller? Varför står du sådär?"
"Vad?" säger jag. "Vad var det?" säger han.
"Vad var vad?" säger jag.
"Det" säger han.
"Vadå det?" säger jag.
"Vad var det?" säger han. "Jag fattar inte", säger jag.
"Vad det tuff-tuff?" undrar han.
"Va?" säger jag.
Då sa han: "Var det tuff-tuffaren?"
Med tonen "är du dum nog att sätta igång tågen
utan konduktören bakom spakarna?" "Nej", sa jag.
"Vad var det då?" sa han. "Jag vet inte", sa jag.
"Det kanske var tuff-tuff", sa jag. "Ja. Sluta med det", sa han.
"Okej då, din al-Qaida-boss. Tillbaks i grottan."
Han skrattar bara åt riktig ilska. Har ni träffat en sån raring nån gång?
De flesta två- till treåringar skrattar åt låtsad ilska.
När man spelar arg. Man kan gå till barn i den åldern och…
"Grrr." Så att de…
Den här ungen däremot…
"Ditt blodtryck måste skjuta i höjden."
Han skrattade som mest, mer än nånsin annars,
när han spolade ner mina bilnycklar i toaletten.
Jag får väl skylla mig själv.
Jag hängde inte upp dem utan la dem på soffbordet, som jag också äger.
Jag hade lagt mig på soffan efter en lång dag.
Den lilla jäveln kommer in i rummet,
ser nycklarna, och…
"Gör det inte", säger jag.
Han tar upp dem och säger: "Jaga mig."
"I korridoren."
"Okej", säger jag, och ger honom försprång. Han är tre år…
När jag reser mig kastar han sig in i badrummet. "Ånej", tänker jag.
När jag kommer dit…
Då får jag frispel.
Jag skäller inte på honom. Jag skäller på mitt liv.
"Fan!"
"Nej!"
"Fan!"
När jag vänder mig om ser jag honom: "Så ska det låta."
"Du är riktigt rolig."
Jag sparkade honom i bröstkorgen.
Vilka små skitungar.
Jag duschade med sexåringen.
Han är sex, inte sexton.
Har du aldrig duschat med en sexåring innan ska du få ett råd:
Försäkra dig om att det är din. Annars…
Det är skumt att säga: "Vad heter du?"
Han är min son.
Jag försökte vara en kul farsa. Han fick hålla i duschmunstycket.
Jag såg det som en kul grej.
"Vill du hålla i duschmunstycket?" frågade jag. "Ja", svarade han.
Jag ger det till honom och han börjar rengöra duschen.
Efter en minut frågar jag: "Kan du inte blöta ner mig?"
"Ta det lugnt, Tom", säger han då.
Sen tittar han upp på mig och säger: "Du har en stor penis."
"Och jag har en liten."
"Det är för att min är hård", säger jag.
"Vi kan göra din hård också, om vi bara…"
"Nej."
Jag runkade inte av min son.
Jag har bara alltid velat säga så.
Sanningen är…
Sanningen är att han verkligen sa:
"Du har en stor penis och jag har en liten."
Det jag faktiskt sa, genast,
och då menar jag ögonblicket efter att han sa det,
var: "Nej!"
Undrar ni varför jag skrek "nej",
är det nog för att just då tänkte: "Det här är inget jag vill
att du börjar säga när vi går ut."
Jag vill inte att han frågar i affären "Har du en stor penis?"
"Du vet hur de är." "Nej", säger killen,
"var fan fick han det ifrån?"
Det värsta är att jag skrämde honom.
När jag skrek. Det är hemskt att se rädslan spridas i sitt barns ansikte
på grund av hur man överreagerade. Jag ville säga rätt saker.
Vad nu rätt sak är i ett sånt läge.
Det kanske hade varit nåt i stil med:
"Du gjorde inget fel. Du gjorde en iakttagelse."
"Jag borde inte ha skrikit. Förlåt. Behöver du terapi?"
"Jag älskar dig."
Allt hände så snabbt att jag inte visste vad jag skulle säga.
Och vad drog jag till med?
"Nej!"
"Bara…hysch."
Han blir alldeles förvirrad.
Och säger: "Du har en stor penis."
"Jag har en liten."
"Ja, men prata inte om det", säger jag.
"Hade farfar en stor penis?" frågar han.
"Jag minns inte. Det var längesen jag såg den."
"Vi frågar farmor."
Så vi gjorde det.
Svaret var nej.
Bara så ni vet
inte jag heller.
Jag vill bara att alla härinne är med på det.
Jag har inte en stor penis.
Men jämfört med en sexåring…
…rockar jag en jävla slägga.
Rätt stolt över den.
Du hade nästan sönder scenen, hördu.
Ärligt talat är det skönt
att kunna ståuppa igen och faktiskt kunna stå upp.
För inte så längesen
fick jag en idrottsrelaterad skada. Känner ni till det?
Okej.
För er som inte känner till det ska jag försöka hålla masken när jag berättar.
Jag, Tom, killen som står här framför er, blev allvarligt skadad
i och med att jag deltog
i en dunktävling.
Där korgen hade sänkts en aning.
Det var galet. För er som inte vet slet jag av knäskålssenan, precis där.
Så det var ju…än sen då.
Det hände Klay Thompson, det hände mig. Det händer såna som oss.
Men jag är inte Klay Thompson, så jag bröt armen också.
Det finns inspelat, vilket inte är det minsta kul,
men det är många som gillar det.
Jag måste alltid förklara för folk att jag inte skrattade så mycket då.
Det finns ett möte som jag vill dela med mig av.
Det var direkt efter att jag skadades, på akutmottagningen.
Jag var illa däran. Jag hade en krossad arm, ett ben som inte fungerade.
De förberedde mig för operation.
Då kom en traumakirurg in i rummet,
tittade på mina röntgenbilder och frågade: "Bilolycka?"
Jag fick snällt svara: "Dunktävling."
Han sa: "Ursäkta? Vad sa du nu?"
"En helvetes jävla dunktävling", sa jag.
"Blev du påkörd medan du dunkade?" sa han.
"Gör ditt jävla jobb", sa jag.
Vad somliga inte vet är att jag låg på sjukhus i tre veckor.
Det är länge.
Jag hade nog inte klarat det om det inte var för min kära vän
Hydromorfon.
Jag insåg inte att jag bara har tramsat runt
med gräs i alla dessa år…
…när det är narkotika som är grejen.
Den skiten är magisk.
Om nån bjuder dig på en oxy, säg: "Ge mig två."
För de är underbara och inget dåligt kommer att hända dig.
Nejdå, ditt liv går i spillror, men det kommer kännas skönt.
Den enda nackdelen är att du aldrig kommer att skita igen.
Jag sket för första gången åtta dagar efter att jag började käka dem.
Jag blev rädd.
Jag ropade in läkaren och sa: "Varken min arm eller mitt ben fungerar."
"Hur lutar jag mig? Hur torkar jag mig?"
"Oroa dig inte", sa han.
"En av sköterskorna ordnar det." "Okej", sa jag.
Sen kom en manlig sköterska in i rummet.
De får också jobba med det här.
Snubben ställde sig vid dörren och kastade ett paket våtservetter till mig.
"Vad är det?" sa jag.
"Doktorn sa att du behövde torka dig", sa han.
Då sa jag…
"Du får göra det."
Jag såg en vuxen, yrkesverksam sköterska bara liksom: "Fan!"
Han sa upp sig, mitt framför mig. Helt sjukt, va?
Fem dagar senare behövde jag tömma för andra gången.
De skickade in en gammal tant till sköterska - helt okej.
Men hon pratade hela tiden.
Förstår du hur hemskt…? Man ligger där, sårbar.
Bakom hör man henne: "Hur städar vi bort all denna avföring?"
"Jag vet inte", sa jag. "Håll tyst."
"Kära nån då", sa hon,
"du har då mycket hår här bak." Och jag sa:
"Ja, det är för pappas skull."
Ni fattar…
Vad?
Alltså…
Jag tänker mig att han ser ner från himlen.
"Kolla håret min son har. Snyggt va?"
Gud är med. "Mycket snyggt."
Jag föreställer mig att han är naken.
Jag…
Jag föreställer mig alla i himlen nak…
Där tänker man inte "Vilken skjorta blir det idag?"
Folk är nog nakna. Gud är nog naken.
Rimligtvis märker min pappa efter ett tag att Gud har en ordentlig påle.
Eller hur?
Det är Gud. Den är nog enorm. Och storslagen. Den är nog blå.
Jag tror också att den glänser som av guld.
Efter ett tag skulle pappa nog fråga:
"Får jag ta på den?"
Och Gud svarar: "Självklart."
"Du tillhör mina barn."
Sen säger han: "Tack, asgrymt."
Sen säger Gud: "Vill du se när den snöar?"
Det är snö. Visste ni inte det?
Det snöar.
Bra. Hoppas att jag sabbade snö för er.
Det tog sex månader med intensiv rehabilitering,
fysio- och arbetsterapi.
Stort tack till världens alla fysio- och arbetsterapeuter.
Fantastiska.
De jobbade med mig så att jag skulle kunna röra mig normalt igen.
Något jag inte kan komma över är att exakt sju månader senare,
precis på dagen, efter min skada,
var jag hemma, jag låg och sov…
Klockan var två på morgonen. Jag hörde min fru skrika.
Det var ett riktigt skrik. Ni vet, som ett…
Så jag tog en kudde,
vände på mig och höll för ena örat.
"Jag försöker sova."
Sen börjar hon ropa mitt namn.
"Tom?"
"För i helvete", tänker jag.
"Det låter äkta."
Så jag klev upp, tog nånting att äta.
Tog nåt att dricka.
Sen tänkte jag: "Okej, jag får börja leta."
Klockan är två på natten, det är mörkt. Jag lyssnar efter hennes rop på hjälp.
Till slut hittar jag henne sittandes nedanför trappan.
"Vad gör du?" sa jag. "Jag tror jag stukade foten", sa hon.
Jag tänder lampan och ser att benet, som borde se ut såhär,
ser ut såhär.
"Det där", säger jag, "är inte en stukning."
"Jag är säker."
"Vad ska jag göra?", sa hon.
"Du ska inte göra nånting", sa jag.
"Jag ringer 911."
Jag måste erkänna att jag verkligen, verkligen såg fram emot
att ringa 911.
Har ni nånsin sett fram emot det? "Äntligen är det okej", liksom.
"Det är därför man spelar spelet." Så jag ringer
och operatören svarar "911".
Jag är så taggad att jag säger: "Gör er redo för fan!"
"Okej", säger han.
"Behöver du polis, brandkår eller ambulans?"
"Ambulans!" säger jag.
"Men skicka alla!" Då frågar han: "Vad har hänt?"
"Oj", tänkte jag.
Jag insåg att, fastän det jag nu skulle berätta var sant,
låter det misstänkt.
Men jag måste berätta. Så jag sa: "Min fru trillade ner för trappan."
"Okej…" sa operatören.
"Hur gick det till?" sa han. "Inte fan vet jag", sa jag.
"Var hon ensam?" frågade han. "Måste jag skaffa advokat?" sa jag.
Fyra sjukvårdare dyker upp.
Jag öppnar dörren.
"Vad har hänt?" sa de. "Ni fattar nog", sa jag.
"Min fru trillade ner för trappan."
"Hur gick det till?" sa de.
"Inte vet jag", sa jag.
"Var hon ensam?" sa de.
"Hör med min advokat, han är i telefon nu", sa jag.
Sen börjar de ge henne vård.
De sätter på benskenor och ger henne dropp.
Jag lutar mig fram mot henne, för ett privat samtal,
vilket är fullt naturligt.
"Får jag säga en sak?" sa jag.
"Jag gillar inte hur de pratar med mig."
"Alla verkar antyda att jag var inblandad på nåt sätt."
"Jag gillar det inte."
Sen gick jag därifrån.
Efter en stund bestämde hon sig för att göra ett tillkännagivande.
Helt plötsligt.
"Hörni…" säger hon.
Alla vänder sig om.
"Han skulle aldrig göra mig illa."
Jag liksom…
"Vad håller du på med?"
"Vi har varit tillsammans länge", säger hon.
"Om ni tror att han gjorde det här, det stämmer inte."
"Håll käften för fan."
"Annars dödar jag dig."
På sjukhuset frågade läkaren "Vad har hänt?"
"Hon föll ner för trappan av min käftsmäll."
"Jag fattar", sa han.
"Som hon pladdrar." "Jag vet", sa jag.
"Hon är ännu värre hemma."
Hon mår bättre nu. Hon har lärt sig en läxa.
"Smörgås klockan sex."
Hon såg en föreställning med det skämtet
och sa: "Fatta om du faktiskt hade slagit mig." Jag bara…
"Ja…"
Tyck inte synd om henne.
Allvarligt. Jag gjorde henne en tjänst.
Hon bad mig, så jag gjorde det.
Hon bad mig göra en vasektomi. Så jag gjorde det - jag klippte mig.
Visst?
Kvinnorna hurrar alltid, och minst en kille buar.
Som om han ville ta emot hela min sats.
Om du är kille och funderar på att göra det,
gör det. Det är ett rutiningrepp. Den morgonen kommer du att vara nervös.
Det är dina kulor.
Man får ligga på ett bord, som är väldigt kallt, typ minus 240 grader.
De lyfter dramatiskt på linnet: "Vad försiggår här nere?"
Din snopp blänger på dig: "Hur kunde du?"
Det är över på 15 minuter, vilket är otroligt.
En vecka senare går man på återbesök.
Återbesöket består i att en urolog tar sig en titt.
"Av med kallingarna", säger han. "Såja…"
´"Ja, det smakar likadant."
Sen säger han: "Du ska få en läxa." Han sa precis så.
"Vad är min läxa?" undrar jag. "Gå hem, ejakulera 20 gånger."
"Ta med ditt 21:a prov i den här muggen så testar vi det och berättar
om det ser bra ut." "Det är ingenting", tänkte jag.
Jag gör läxan hela tiden, baby.
När han är på väg ut stannar han i dörren
och säger: "Jag glömde nästan säga, ta god tid på dig."
"Jag hade tänkt det", sa jag.
Sen säger han:
"Ibland glömmer jag att säga det till folk."
Det tar jag som
att vissa har kommit tillbaka ganska snabbt
med sin uppgift. Så jag frågar genast:
"Vad är rekordet för 20 ejakulationer?"
"48 timmar", svarar han.
Då säger jag:
"Den jäveln kan gott behålla rekordet. Det är jag inte intresserad av."
"Där har vi mästarnas mästare."
Jag åkte hem och tog ännu en vecka ledigt.
Jag var gul och blå, jag var öm, men när veckan var slut var det dags.
Jag började långsamt. Jag liksom…
"Vakna."
Det kändes inte som det brukar. Det var konstigt.
Annorlunda, liksom.
Jag märkte när apparaten startade. Vet ni vad det påminde mig om?
Ni vet när man slår på värmen för första gången på vintern?
Och man tänker: "Vad skumt det luktar."
Jag kände hur jag närmade mig.
Men det var en sak som jag inte kunde sluta noja över,
nämligen att det kommer att vara blod som kommer ut.
Jag ville inte det.
Men jag nojade över det.
Så där satt jag, rädd, och runkade.
"Det kommer komma blod!"
Men jag härdade ut. Jag fortsatte.
Och när jag till slut kom var det inte blod.
Jag skrattade av lättnad.
Så på min returrunk satt jag och…
Ja.
Alltså…
Instagram tog bort det, men vill ni se finns det på OnlyFans.
För sex dollar i månaden.
Det enda jag kunde ta för den sortens smärta
som vasektomin orsakade var cannabisgodis.
Jag var tvungen att äta det varenda dag för den där skumma värken.
Jag känner att jag alltid måste komma med en bekännelse när jag berättar
att jag gillar cannabisgodisar.
Jag är nämligen en vekling som föredrar en svag cannabis.
Vissa vill käka cannabis
och snegla in, lite lätt, i den tredje dimensionen, varje dag.
Jag är inte en av dem.
Jag föredrar fem, tio milligram. Och andra… Javisst.
Andra hånar mig och kallar mig "10 Milligram Tom" och sån skit.
De ropar åt mig på gatan: "Äter du din babycannabis?"
"Ja", svarar jag, "för jag gillar att kunna prata. Tycker du det är knäppt?"
"Känner du ingen som föredrar bara några öl?"
Säger alla "Jag dricker gärna 36 stycken"?
"Okej. Så kul för dig, Bert. Ha en trevlig kväll."
"Jag är mekanikern!" Eller nåt.
Okej.
"Vi har glömt vad som hände. Berätta igen."
Sån är min bästis.
På tal om vänner… En sak ska ni ha klart för er.
Vare sig du dricker, röker,
eller injicerar saker i ögonen, är det inte främlingar du behöver oroa dig för.
Spring inte runt och påstå att en främling bär ansvaret för din snefylla.
Folk säger: "Tänk om en främling spetsat drinken."
"Tänk om en främling har blandat i nåt i min joint?"
Gissa vad - det är ingen främling utan en av dina vänner.
Dina vänner jävlas med dig värst av alla.
Jag har personliga erfarenheter. Jag har en massa härliga vänner.
På turnén fick jag reda på att en vän skulle vara i samma stad som mig.
Det är ovanligt i branschen. Jag var i Miami.
Jag får reda på det, avbokar restaurangen.
Jag kör till andra sidan stan, går in på en klubb
och ser där min nära vän. Han är komiker och poddare.
Hans namn är Joey Diaz.
Vet nån som är här inte vem det är,
tillåt mig att presentera honom för er.
Joey är en väldigt rolig person.
Han är komiker.
Han är 60 år gammal.
Han invandrade från Kuba.
Han väger 134 kilo.
Han ser ut som om någon höll på att tillverka en människa
men lämnade honom under en värmelampa i en kvart.
För övrigt bör jag nämna
att han var beroende av kokain och heroin i 20 år.
Det är relevant för det jag ska berätta.
Joey är kärvänlig.
När jag kommer in ger han mig en stor kram.
Det första han säger är: "Jag har nåt åt dig."
"Har du nåt åt mig? Vadå?" frågar jag.
"Du gillar dina tior", säger han. "Du är 10 Milli Tom."
"Jag har tior åt dig." "Det har du inte alls", sa jag.
"Jodå", sa han. "Det har du inte", sa jag.
"Vad säger du så för?" sa han. "Du är en lögnare och dålig människa."
"Nej då", sa han. "Det är du visst", sa jag.
Han tar fram en burk och häller ut fem kapslar i sin hand.
"De här är tior", sa han. "Skitsnack", sa jag.
Då gör han såhär.
Han åt alla fem.
Som om de var Skittles.
"De kanske är tior", tänkte jag då.
"Jag kan ta en", sa jag.
Jag la den på tungan och tog en klunk vatten.
När jag svalt den ser jag på honom, och han säger…
"Hur mycket tog jag?" frågade jag. "Tio", sa han.
Sen lämnar han rummet.
När han uppträder känner jag ruset 30 minuter in i föreställningen.
När showen tagit slut
är jag fullständigt jävla väck.
Jag vibrerar som en stämgaffel.
Jag liksom…
Jag kan inte öppna ögonen.
Jag fick lägga min hand på någons axel för att komma till andra sidan rummet.
Jag sa: "Joey, vi måste dra härifrån."
Så vi drar. Vet ni vart? Till flygplatsen. Hurra!
Låt oss ha panikångest i en burk uppe i luften.
Jag går igenom Miami International Airport och skrämmer livet ur folk.
Vet ni hur? Jag glömmer bort hur man går.
Jag förstår mig inte på helkroppsskannern.
Jag liksom…
"Hör ni mina hjärtslag också?"
Jag svettas fastän jag är kall.
Jag frågar alla efter filtar: "Har du en filt?"
"Jag vill ha en filt!"
"Du är inne på toan", svarar de, "stick härifrån."
Jag slocknar som i ett meditativt tillstånd.
På planet. Sen vaknar jag rädd.
Har ni nånsin vaknat skräckslagen? Jag sätter mig upp och…
"Varför är jag så hemsk?" Sen gör jag nåt jag aldrig gjort förut.
En flygvärdinna går nerför mittgången.
När hon går förbi tar jag tag i hennes arm.
Hårt.
Som om jag ska föra den till min kuk.
Hon blir vettskrämd, och ropar…
Jag är så jävla väck att jag frågar: "Vänta, varför? Vet du?"
"Varför lever vi?"
"Va?" säger hon.
Som tur är har jag en schysst kompis bredvid. Shaun.
"Han tog sömnpiller", inflikar han.
"Okej", säger hon och fortsätter nerför gången.
Han blir orolig, så han väcker Joey.
"Joey!" säger han. "Vad?" säger Joey.
"Vad gav du till Tom?"
"200 milligram" säger han.
"Doppade i hascholja."
"Vad gjorde du så för?" säger jag.
"Du ska få träffa djävulen, ditt as", säger han.
"Jag tror att jag redan ser honom."
Spola tillbaka bandet. Han tog fem.
Han är på 1000 milligram, och liksom: "Vad gör du imorgon?"
"Jag ska till sjukhuset, vad ska du göra?"
Psykfall.
Hör här, ni som aldrig blivit matade en överraskningsmegados.
Det är fruktansvärt.
Det är en fasansfull panikframkallande skräcktur.
Så för några veckor sen gjorde jag det mot min mamma.
Javisst.
Jag var på besök. Hon är ensam. Hon vet att jag tar dem på kvällen.
Jag har sagt att de hjälper mig sova.
Hon kallar dem "vingummin".
Hon kommer och frågar: "Ska du inte äta ett vingummi ikväll?"
"Jo", svarar jag.
"Kan jag få ett?" undrar hon.
"Ja", svarar jag.
Hon får en för att jag tar en.
Jag blir hög på en, så jag tänker: "Det här kommer att knocka henne totalt."
Jag sitter med henne i några timmar, sen frågar jag: "Hur känns det?"
"Jag känner ingenting", säger hon.
"Verkligen?" "Ja!" säger hon.
"Okej", säger jag, "gå och lägg dig då, din hårding."
Dagen efter kommer hon till mig på kvällen igen:
"Kan jag få ett vingummi ikväll också?"
"Du fick ett igår och kände inget", sa jag.
"Jag kanske ska ta två", sa hon.
"Kanske det."
Jag ger henne två. Vi umgås.
Så frågar jag henne igen: "Hur känns det?" Och hon säger:
"Jag känner ingenting." "På riktigt?" säger jag.
"Borde jag ta två till?" säger hon.
"Nu tar du det lilla lugna, Pablo", säger jag.
"Tycker du inte?" säger hon.
"Jo, det tycker jag nog", säger jag. "Ta två till."
Hon får dem.
Hon äter dem och säger: "Jag går och lägger mig." "Okej", säger jag.
Hon går till sitt rum, jag till gästrummet.
Några minuter senare
får jag en drös sms
som jag nu har memorerat.
I det första stod det: "Tommy, det brusar i mig."
B-R-U-S-A-R.
"Låter trevligt", svarar jag.
Vem säger så? "Det brusar i mig."
"Ikväll brusar det i oss, baby." Vad ska det betyda?
"Min puls är uppe i 125", skriver hon då.
"Oj, vad det snurrar."
Då messar jag: "LOL." Hon verkar ha kul.
Då skriver hon: "Kom hit nu, tack. Jag mår inte bra."
När jag kommer in i rummet sitter hon rak i ryggen.
Det ser oroväckande ut, särskilt för en gammal dam.
Oftast ligger de, eller lutar sig. Men hon sitter upp.
"Mår du bra?" frågar jag. "Nej", säger hon.
Jag tar med henne ut till altanen. Frisk luft är nog bra.
Jag förstår genast
att vi har en tuff natt framför oss.
Det första hon gör är…
"Mina läppar!"
"De sitter ihop!"
"Jag hämtar vatten", säger jag.
"Varför är jag hungrig?" säger hon.
"För att det funkar."
Då säger hon: "Hunden var här. Är hunden borta?"
"Herregud", tänker jag.
Och så börjar jag skratta så förödande hårt.
Det var inte "hahaha".
Det var ett dovt, primalt…
Jag ser på medan min 77-åriga mamma blir hög.
Jag skrattar inte, mitt nervsystem börjar svikta.
Hon tittar på ljud.
Hon liksom…
Det gör så ont att min strupe…
Medan jag skrattar ser jag på henne. Plötsligt förvrids hennes ansikte.
Såhär.
Sen ser hon på mig
och säger: "Imorgon blir ditt skratt tårar på mitt lik."
Jag liksom…
"Va?"
"Det är ett perfekt mord", säger hon.
"Ingen kommer veta att det var du."
Här vänder sig mina lungor ut och in.
Och tårar strömmar ner för mitt ansikte.
Och hon är så hög att hon tror att mitt skratt bekräftar hennes tankar.
Hon börjar på allvar be för sitt liv.
"Snälla Tommy!" säger hon.
"Snälla! Döda mig inte!"
"Jag är din mamma!"
Jag svimmar i en stol.
Jag liksom…
Jag vaknar. Jag vet inte var fan jag är.
Det är morgon.
Jag går in i köket samtidigt som henne. "Hej mamma", säger jag.
Hon säger ingenting. "Aj, fan", tänker jag.
Hon går bara fram till kaffebryggaren och säger:
"Jag vet att du försökte döda mig igår."
"Väldigt slugt."
"Men jag är fortfarande här."
"Jag försökte inte döda dig", säger jag. "Jodå", säger hon.
Jag går hemifrån för dagen, kommer hem igen senare.
"Jag måste be om ursäkt", säger jag, "jag lät dig äta för mycket."
"Jag förlåter dig", säger hon. "På riktigt? Tack, vad skönt", säger jag.
"En sak bara", säger hon då. "Vadå?" säger jag.
"Jag vill ha ett till vingummi ikväll."
"Va?"
Nu äter hon dem varje dag.
Hon tar kola. Hon lät sin buske växa ut.
Hon knullar grannarna. Hon lever livet.
Ge henne droger om du träffar henne.
Tack för att ni kom hit. Ha en bra kväll.
TILLÄGNAS THOMAS NADEAU SEGURA AKA TOP DOG
Undertexter: Dennis Johansson