Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
У СЕРПНІ 2021 ТОМ СЕҐУРА РОЗПОЧАВ 21-МІСЯЧНИЙ СВІТОВИЙ ТУР
303 ВИСТАВИ, 171 МІСТО, 21 КРАЇНА БІЛЬШЕ 700 ТИСЯЧ ВІДВІДУВАЧІВ
ЦЕЙ ВИСТУП ВІДБУВСЯ У ФІНІКСІ, АРИЗОНА
ТОМ СЕҐУРА: КУВАЛДА
Дуже вам дякую! Всім велике спасибі!
Дякую.
Сідайте, будь ласка.
Дуже дякую.
Дякую, що завітали.
Так, друзі.
Нарешті ми тут.
Так.
Отже,
хочу вас дещо спитати.
Вони продовжуватимуть зносити наші пам'ятники конфедератам чи як?
Так!
Я лише промацую аудиторію. Не знаю, хто тут присутній.
«Якось дивно він розпочав». Добре.
Так, я продовжую свій феноменальний тур
та зустрічаю таких людей, яких навіть не гадав зустріти.
Нещодавно я зустрів супермодель, яка просто неймовірна…
Хочу зауважити, що вона навряд хотіла зустрітися зі мною.
Я зупинився в шикарному готелі в Торонто,
і хтось із робітників звідти каже до неї: «Агов, а він — комедіант».
А вона така: «Добре».
А вони такі: «А вона — супермодель». А я такий: «Бачу».
Мене дуже вразило те, що вони виглядають набагато краще,
ніж ви від них очікуєте.
Коли бачите їх у журналі чи в телефоні,
ви такі: «Так, вона гарнюня».
Але про себе кажете: «Якого біса відбувається?» Щось таке…
А потім ви розумієте, що це якийсь генетичний мутант.
Так і є. Якщо ви — супермодель, ви — точно мутант.
Ви такі самі, як той двометровий дядько.
Не знаю,
чи зустрічали ви колись двометрових. Я зустрічав. Це збиває з пантелику.
Ви відчуваєте щось таке: «Хіба я дитина? Що відбувається?»
А ця жінка
виглядала відчайдушно неймовірно.
За п'ять секунд нашої розмови
я просто припинив говорити та слухати. Розумієте?
Я просто дивився на неї, наче вона з зоопарку.
Я поводився так…
Типу: «Можна побачити ваші вуха?» Я шукав недоліки.
А вона була абсолютно ідеальною.
А наступною моєю думкою була така: «Чому моя дружина не може просто втонути?»
Розумієте мене?
Вона знає про це. Я їй все розповів.
Вона така: «Бо я вмію плавати». А я: «Я знаю».
«Неважливо, чи вмієш ти плавати. Важливо, чи повірять у це присяжні».
Отже…
Я… Я відвідав неймовірні місця завдяки цієї роботі.
Це просто божевілля. Я бачив неймовірні місця.
Я був у Римі. У Гонконзі.
У Мачу-Пікчу. Все завдяки роботі.
Але бувають й інші дні.
Коли маєш їхати виступати до Топеки, штат Канзас.
Поїхали туди, бо там купили квитки, але звалили одразу після шоу.
Але там все ж сталася одна крута річ.
Моє шоу
бойкотувала
Баптистська церква Вестборо.
Навряд ви чули про них.
Іноді бувають у новинах.
Ви можете спитати: «Чому про церкву говорять у новинах?»
Бо іноді вони бойкотують похорон мертвих солдат
чи інші круті речі. Та…
Я був за лаштунками, коли зайшов мій менеджер та каже:
«Прийшли з Баптистської церкви Вестборо». А я: «Побачити шоу?»
А він такий: «Ні.
Вони його бойкотують».
Вони стояли зовні, тримаючи свою тупі таблички.
Вони самі роблять таблички, бо вони бідні.
А на цих саморобних табличках було: «Том — грішник».
І я такий: «Так».
Так.
Чесно.
А ще в них були таблички ненависті,
на яких було таке: «Бог ненавидить геїв».
Але слова «гей» там не було.
Там було інше слово.
Так казав батько, коли його улюблений клуб програвав.
Добре, може, дядько. Хтось так казав.
Я образився.
Не стільки на це слово,
скільки на підтекст.
Бог ненавидить геїв. Не думаю, що це правда.
Гадаю, у Бога загальна проблема з людьми.
На землі занадто багато людей,
і це не провина геїв.
Бо вони люблять дупи. Хіба я маю все пояснювати?
Боже.
Можна кінчати в чиюсь дупу
скільки завгодно,
може, щось і вийде звідти, але точно не дитина.
Ну, знаєте…
Може, це варто сфоткати, але я б не дивився.
Можна дати ім'я, але довго не протягне.
Я не гей, але…
Я не проти зацінити чувака. Я серйозно.
Уявімо, я на пляжі,
і з'являється якийсь супер-пупер…
м'язистий хлопець, та я такий: «Агов.
Це круто.
Дуже круто.
Скільки приймаєш протеїну? Як цього досяг?
Кардіо і штанга? Авжеж».
Але ось іде краля.
Я: «Вали звідси. Чого ти тут стоїш?»
Найбільший гей із мене був…
десь у лютому.
Саме тоді я виступав у Лос-Анджелесі,
і до мене завітав Бред Пітт.
Знаєте…
Я й гадки не маю, якого року він народився
чи скільки немовлят він з'їдає за тиждень, але цей чоловік…
просто неймовірний.
Він зайшов у гримерку. Я не міг на нього дивитися.
Розумієте мене?
Я такий: «Як справи? Як життя?»
Він такий: «Дивися на мене». А я: «Ні».
А він: «Ну ж бо». А я: «Стули пельку».
Він: «Хочеш поцілувати мене?» А я: «Так».
Він: «Зроби це». І я такий… Цілую його.
Що?
Це був не поцілунок геїв.
Потім ми прийняли ванну. Це вже як у геїв. Але…
ми базікали про спорт, це все компенсувало.
Гадаю, тобі пощастило,
якщо в житті в тебе є хоча б один справжній друг.
Розумієте? Надійний друг.
Гадаю, в мене таких чотири.
Бред Пітт…
Я називаю його Пітт-стоп, бо ми близькі.
І ще три особи. Люди, яких знаю досконало.
Знаю їхні таємниці та все таке.
Наприклад, один із друзів. Знаю, він приховує від своєї дружини,
що палить траву. Його зовуть Кейсі.
Інший приховує від дружини, що їсть у МакДональдзі,
бо він товстий, його звуть Чарлі.
Тепер дружини дізналися про таємниці…
Круто дізнаватися щось нове про людину, яку знаєш цілу вічність.
Я знаю цих хлопців десь 25, 30 років.
Але лише минулого тижня я дізнався
за ці 25 років дружби,
що я єдиний, хто полюбляє лизати анус.
У нашій компанії друзів. Вам це здається неймовірним?
Ніби…
Мої друзяки — це купка зелених школярів. Навіть не знаю.
Один із друзів щойно закохався. Джастін. Щойно закохався.
Зазвичай ті, хто щойно закохані, відкриті до експериментів.
Усюди їм райдуга та метелики.
Кожного дня Джастін торочив…
«Я закоханий».
І я такий: «Чудово. Полизав їй анус?»
А він такий: «Ні».
А я: «Тобто ти її не кохаєш».
А він: «Ні, кохаю». А я: «Ні, не кохаєш.
Якби кохав, поцілував би її у найсолодше місце».
А він: «Звідти ж у неї виходить лайно».
А я: «Не цілуй, коли виходить».
Трохи почекай.
Відведи її в душ. Саме так я вчинив із Бредом.
Він каже: «Ти огидний». А я: «Байдуже».
А він: «Таке роблять собаки». А я: «Вибач, що?»
А він: «Собака лиже власну дупу».
А я: «По-перше,
якби я міг лизати власну дупу,
я б не поїхав у тур».
Я б робив це, доки лікар не наказав зупинитися.
Він посадив би мене поруч та повчав:
«Якщо не припиниш, у тебе не залишиться дупи».
А я б такий: «Це ж приємно».
А він би: «Я тобі не довіряю.
Поставлю тобі комір навколо шиї». А я б…
«Я віддеру його своїми лапами».
Вибачте, це тупий жарт. Перепрошую. Отже…
Шкода, що мого тата немає поруч. Помер кілька місяців тому.
Розумію, що це частина життя. Трапляється з кожним.
Знаєте, я ніколи не відвідував хворих у лікарні.
Для мене це було новим, дивним.
Якщо ви там ще не були, та опинилися в лікарні,
а тутешній працівник такий: «Ви прийшли зустрітися…»
Ви такий: «Так». А вам кажуть: «Він скоро помре».
І ви такі: «Я теж так вважаю, тому й прийшов».
І вам кажуть: «Заходьте, можете якраз це побачити».
А ви такі: «Дякую».
Як на мене, дивитися, як хтось помирає,
якщо це не ви його вбиваєте, —
це дивно, згодні?
Усе виглядає інакше, якщо ви такі…
А той чувак: «Помираю».
А ви йому: «Так. Цього я хочу. Саме тому це роблю».
Напевно, від цього кайфуєш.
Мабуть, це така собі ейфорія, за якою женешся все життя. Але…
Спитайте Гарта Брукса. Він вам розповість.
Ну ж бо.
Де тіла, Гарте?
Будь ласка.
Треба лише зіставити всі факти.
Хочу зізнатися. У мене була чудова розмова з батьком.
Хочу, щоб й у вас була така ж сама, якщо що.
Ми чудово побалакали, а потім він просто каже мені:
«Знаєш, що я тобі ніколи не казав?» А я такий: «Не знаю. А що?»
Я дуже сподівався, що він скаже:
«Я заховав скарб на нашому подвір'ї.
Це для тебе».
Я такий: «Що ти ніколи не казав?» А він: «Люблю, коли в жінки там волосся».
А я такий: «Що?»
Він: «Мама там постійно стригла».
А я такий: «Якого біса, тато?»
Та такий: «Чому ти це розповідаєш?»
А він: «А кому мені це розповісти?»
А я: «Всевишньому. Незабаром його зустрінеш».
Кінець розмові. Ще він сказав слово на літеру «Н» і помер.
Це було його останнє бажання.
Розумієте мене?
Так. Цей фонд Make-A-Wish — відстій.
Вони такі: «Ми це не робимо». А я: «А слід було».
Якщо обирати це слово й зустріч із Томом Брейді,
я б відправив Брейді подалі й сказав це слово.
Але дійсно боляче втрачати батьків, коли у вас є діти.
Бо ви зазвичай відправляєте дітей до своїх батьків.
Ось у мене два хлопця.
Одному шість, другому три роки.
І вони хлопці.
Хлопці за статтю й за розумом, якщо ви мене розумієте.
Не турбуйтеся, ми в них питали.
Вони сказали: «Ми точно хлопці». І ми…
«Це ви вирішуєте».
Отже…
На щастя, в мене є двоюрідній брат, який мешкає поруч,
і в нього є двоє дівчат того ж віку.
Шість та три.
Тож я можу отримувати абсолютно протилежний досвід
дуже близько та особисто
увесь час.
Бо ці дівчатка приходять до мене дуже часто. Боже мій.
Де я так схибив, що в мене не вийшло дівчат? Вони такі…
вони заходять та такі:
«Вітаємо, дядьку Томмі».
А я: «А я вас вітаю».
Вони такі: «Де можна сісти?»
А я: «Ось стільці».
І вони: «Ми хочемо малювати».
А я: «Будь ласка».
А потім вони сідають
та починають, в біса, малювати.
За годину можна увійти в ту ж саму кімнату,
і вони такі…
А я такий: «Як гарно.
Де мої хлопці?
Вони в домі?
Чи вони на домі?
Вони в… На вулиці. Чудово».
Виходжу до них та такий: «Що ви робите?»
А вони мені: «Ми зламали всі олівці…
й поклали їх у поштову скриньку». І я такий…
«Дякую, хлопці. Добре вчинили».
Мій шестирічний син питає: «Що б ти зробив,
якби поганець забрав твої речі?»
«Сказав, щоб він повернув їх. Не знаю».
А він такий: «Я б дістав меча
та порубав його на шматки.
Та поклав би шматки в поштову скриньку». А я:
«Чому ти так причепився до скриньки, Дамере?»
А він: «Знаєш, дідусь полюбляв волосся там?» А я: «Агов…
Він дзвонив тобі? Звідки знаєш?»
Діти називають мене Том.
Це так нервує.
Кожного дня старший каже: «Як справи, Томе?»
А я: «Слухай, я тобі не клятий вітчим, зрозуміло?
Шкода, що я не вітчим, було б простіше. Та я не він».
Кажу: «Клич мене "Тато"». А він: «Люблю "Том"». А я: «Добре.
Що з твоїм голосом? Ти палиш чи що? Чому так говориш?»
Хлопець розмовляє, ніби працює в ремонті мотоциклів…
та насправді він просто захоплюється цією старою грою Pac-Man.
І він постійно ставить питання, як у цій грі,
вранці, вдень та ввечері.
Якось він розбудив мене о третій ранку.
Хочу одразу зауважити, що він не знає, як будити когось.
Він став у трьох сантиметрах від мого лиця.
Це найстрашніший спосіб когось будити.
І такий: «Агов, Томе!»
А я такий: «Бісова ковінька!
У чому справа?»
І він такий: «Що буде…
якщо Пекмену знадобиться дім?»
А я: «Якого… Що?»
Він гадав, що я не зрозумів питання.
Тому повторив його повільніше.
Він такий: «Що буде…
якщо…»
А я: «Він подзвонить ріелтору». Я просто відчуваю серцевий напад.
«Пекмен візьме іпотеку й купить собі дім».
І він: «Гаразд, піду спати».
А я: «Я після цього не спатиму три доби. Дякую».
А ще
в мене є екран поруч із ліжком,
що показує малого.
Цей чувак встає на ліжку
та такий: «Що це було?»
І я тягну свою дупу до його кімнати.
Він стоїть, витягнувши свій трирічний краник. Ось так…
Я такий: «Ти що, володієш Chevron? Чому так стоїш?»
Питаю: «Що таке?» А він: «Що це було?»
А я: «Що було що?»
А він: «Це».
А я: «Що це?»
А він: «Що це було?» «Не розумію, про що ти».
І він такий: «Це був "чух-чух"?»
Я такий: «Що?»
А він: «Це був "чух-чух"?»
І він каже якось так: «Ти про що думаєш…
як це — запускати потяги,
коли там немає кондуктора
за кермом?» А я: «Ні».
А він: «Тоді що це було?» А я: «Не знаю».
Кажу: «Може, справді "чух-чух"». А він: «Так. Не роби цього».
І я такий…
«Добре, ватажку Аль-Каїди, йди у своє лігво».
Він сміється лише від справжньої люті.
Не знаю, чи бачили ви колись таких пупсиків, але…
Здебільшого дво- або трирічні діти сміються, коли ви прикидаєтеся.
Коли граєте свій гнів. Підходите до такої дитини та лише:
«Ррр». А вони такі…
А цей хлопчина такий: «Ні.
Хочу побачити, як в тебе підстрибне тиск».
Найгучніший регіт від нього я почув,
коли він змив мої ключі від авто в унітаз.
Гадаю, це я винний.
Я їх не повісив.
Натомість поклав їх на кавовий стіл, який також купив я. Та…
Я лежав на дивані. Це був довгий день.
Ось бачу його дупу,
заходить до кімнати,
бачить ключі,
а потім такий…
А я такий: «Ні. Не роби цього».
А він хапає їх та такий: «Дожени мене.
По коридору».
Я такий: «Добре».
Я дав йому фору. Йому ж лише три.
Коли я піднявся,
побачив, як він пірнає у ванну. І я такий…
«Ні».
І коли я туди прибіг…
Я дуже засмутився.
Я не кричав на нього. Я кричав на своє життя.
Розумієте?
Я такий: «Дідько!
Ні!
Лайно!»
І коли я обернувся, він такий: «Ось про що я кажу.
Ти дуже смішний».
Я штовхнув його ногою у груди.
Ці маленькі покидьки.
Я приймав душ
із шестирічним.
Йому шість, не шістнадцять.
Якщо ви не були в душі з 6-річним,
ось вам порада: переконайтеся, що це ваша дитина.
Інакше…
Буде дивно, якщо ви такі: «Як тебе звати?»
Це мій син.
Я просто хотів… намагався бути кумедним батьком.
Я дав йому потримати душ.
Гадав, це буде весело.
Я питаю: «Потримаєш душ?»
А він: «Авжеж».
Я дав йому душ, а він одразу почав мити кабінку.
Проходить десь хвилина, я такий:
«Полий трохи на мене».
А він такий: «Томе, заспокойся».
Потім він підіймає на мене очі.
І такий: «У тебе великий пеніс.
А в мене маленький».
А я: «Бо в мене стояк, приятелю.
Можемо зробити стояк і тобі. Роби ось так…»
«Ні».
Я не мастурбував своєму сину.
Лише завжди хотів так розповісти.
Ось що було насправді…
Він сказав:
«У тебе великий пеніс, а в мене маленький».
І що я йому відповів на це,
негайно відповів,
тобто наступної миті,
щойно він це сказав,
я такий: «Ні!»
Якщо ви спитаєте: «А чого так кричати?»
Гадаю, бо в цю мить
я подумав: «Я не хочу, щоб цю дурню
він почав казати деінде».
Не хочу, щоб десь у крамниці він питав:
«У тебе великий пеніс?» А я такий: «Так.
Ви знаєте, про що він». А хтось: «Не знаю.
Що це, в біса, за розмови?»
Але найгірше те,
що я налякав його.
Коли накричав. Жахливе відчуття, коли бачите жах на обличчі дитини
через вашу занадто бурхливу реакцію. Я хотів сказати щось правильне.
Щось, що б виглядало правильним у цій ситуації.
Я гадаю, це мало бути щось таке:
«Ти не скоїв нічого поганого. Просто зробив спостереження.
Я не мав кричати на тебе. Вибач. Сходимо до лікаря?
Люблю тебе, синку». Щось таке…
Але все сталося так швидко, що я не знав, як відповісти.
І що ж, в біса, мені тоді прийшло в голову?
Лише це: «Ні!
Просто… шшш».
І він повністю заплутався.
Та такий: «У тебе великий пеніс.
А в мене маленький».
Я такий: «Дідько, не кажи про це нікому».
А він: «А в діда був великий пеніс?»
А я: «Не пам'ятаю. Давно його не бачив.
Маємо спитати діда».
І ми спитали.
У нього не великий.
І, між нами,
в мене також.
Хочу, щоб усі в залі це знали.
У мене не великий пеніс.
Але…
проти шестирічного…
у мене довбана кувалда.
І дуже пишаюся нею.
Ти ледь не зламав цю кляту сцену, друже.
Чесно кажучи, я просто…
Я щасливий,
що можу виступати та стояти під час виступу.
Бо нещодавно
я травмувався під час занять спортом. Не знаю, чи ви в курсі.
Отже…
Якщо ви ще про це не знаєте, розповім, як усе трапилося.
Я, Том,
хлопець, якого ви бачите на сцені,
я важко травмувався,
коли брав участь
у конкурсі слем-данків.
Кільце, щоправда, було трохи нижче. Отже…
Це було неймовірно. Якщо ви не знали, я розірвав
собі колінну зв'язку… ось тут.
Але це дрібниці.
Було у Клея Томпсона, було й в мене.
Таке трапляється з нами. Але…
Я не Клей Томпсон, і до того ж зламав собі руку. Та…
Є відео про цю, як на мене, дуже невеселу ситуацію,
але багатьом подобається.
Завжди кажу про це: «Тоді мені було невесело».
А люди такі: «Невже?»
Але була одна розмова, якою хочу поділитися.
Одразу після травмування я потрапив до лікарні.
Мені було дуже боляче. У мене була розтрощена рука, нога не працювала.
І мене готували до операції.
І в цей час до палати
заходить травматолог.
Дивиться на мій рентген
і каже: «Автомобільна аварія?»
А я лежу такий та кажу: «Конкурс слем-данків».
А він такий: «Перепрошую? Що ви сказали?»
А я такий: «Конкурс клятих слем-данків».
А він: «Вас збила автівка, коли робили слем-данк?»
А я такий: «Робіть уже вашу кляту роботу».
Деякі не знають, що я залишався в лікарні три тижня.
Це дуже довго.
Не знаю, чи зміг би одужати,
якби не було мого гарного друга
на ім'я Діалудід.
Так. Я навіть не знав цього
та грався все життя
з травою…
а наркотики, виявляється, набагато кайфовіші. Розумієте мене?
Це лайно
дуже міцне. Та…
якщо хтось запропонує окситоцин, просіть подвійну дозу.
Бо… це щось неймовірне, і нічого погано з вами не трапиться.
Ні, ваше життя йде коту під хвіст, а вам це до вподоби.
Єдиний недолік —
що ви більше не какатимете… ніколи.
Я сходив по-великому лише через вісім днів після цих ліків.
Я дуже перелякався.
Я викликав лікаря.
Кажу йому: «Рука не працює, нога не працює.
Як мені сідати? Як підтерти дупу?»
А він такий: «Не турбуйтеся.
Хтось із медсестер допоможе». І я такий: «Добре».
Але до мене в палату прийшов медбрат.
Їх також багато в лікарні. Та…
І ось цей чувак стає біля дверей
та кидає вологі серветки.
Я такий: «Що це?»
А він: «Лікар сказав, вам треба підтертися».
А я такий…
«Ти маєш це зробити».
І я побачив, як дорослий освічений медбрат
такий каже: «Дідько». Типу…
І він звільнився. Я бачив, як він пішов. Жорстко?
За п'ять днів
я відчув ще одне бажання.
Тоді вони прислали стареньку медсестру, це добре.
Але вона постійно розмовляла.
Знаєте, як це жахливо… Ти такий вразливий. Типу…
А вона позаду така: «І як прибрати весь цей кал?»
А я такий: «Не знаю. Стули пельку».
А вона така: «Ой, леле.
У тебе позаду так багато волосся». А я такий…
«Так, це для мого батька».
Та такий…
Що?
Маю на увазі…
Люблю уявляти, як він на небі дивиться вниз.
«Так багато волосся на сині. Це чудово?»
А Бог відповідає: «Дуже чудово».
Я уявляю батька голим. Розумієте?
Я…
Я всіх на небі уявляю го…
Навряд на небі хтось такий: «Яку сорочку вдягнути?»
Гадаю, там люди голі. Бог також голий.
Гадаю, що за деякий час
мій батько помітив, що в Бога здоровенний стрижень.
Розумієте мене?
Це ж Бог. Гадаю, в нього отакенний. І дуже славний. Певно, синій.
Та гадаю…
там ще є золотистий відтінок навколо.
Гадаю, що за деякий час батько такий:
«Можна його помацати?»
А Бог такий: «Авжеж.
Ти ж один із моїх дітей».
І батько такий: «Дякую, було круто».
А Бог такий: «А хочеш побачити сніг?»
Ось звідки буває сніг. Не знали?
Іде сніг.
Добре. Сподіваюся, сплюндрував вам сніг.
У мене пішло шість місяців
на інтенсивне відновлення,
фізична та ерготерапія.
Подяка всім фізичним та ерготерапевтам,
які працюють із людьми.
Ви фантастичні.
Вони працювали зі мною,
щоб я знову зміг нормально та природно рухатися.
Що мене дійсно вразило. Проходить сім місяців із того дня,
рівно з того дня,
коли я травмувався,
я був вдома.
Я спав.
Була десь друга ночі.
І ось я чую, як дружина кричить,
але по-справжньому кричить. Якось так…
Я беру подушку,
повертаюся на бік
та закриваю це вухо. Так?
«Я намагаюся заснути».
А вона починає кликати мене на ім'я.
Вона така: «Томе?
Томе?»
І я такий: «Дідько.
Щось дійсно сталося».
Отже я підіймаюся, йду щось попоїсти.
Щось п'ю.
А потім такий: «Добре.
Треба її знайти».
Зараз друга ночі.
Я нічого не бачу. Просто йду на її прохання про допомогу.
Нарешті знаходжу її, а вона сидить внизу сходів.
Я такий: «Що ти робиш?» А вона: «Гадаю, я підвернула щиколотку».
Я вмикаю світло
та бачу,
що кістка,
яка повинна бути ось так…
стала такою.
І я такий: «Це… не розтягнення.
Я точно знаю».
А вона така: «І що мені робити?»
А я: «Не треба нічого робити.
Я викликаю 911».
Маю зізнатися,
я був у великому захваті,
викликаючи 911.
Коли-небудь були у захваті, викликаючи 911? Типу: «Нарешті щось серйозне.
Саме цього ми всі чекаємо».
Я дзвоню.
Оператор каже: «911».
І я таким впевненим голосом кажу:
«Ну, дідько, готуйтеся».
А він такий: «Добре».
А потім: «Вам треба поліцію, пожежників чи швидку?»
Я такий: «Швидку.
Але нехай їдуть усі!» А він такий: «Що сталося?»
І я такий: «Овва».
І тут я розумію,
що те, що я збираюся сказати — правда,
але все одно звучить якось підозріло.
Але я маю це сказати, і я такий:
«Моя дружина впала зі сходів».
А оператор такий: «Ага».
І продовжує: «Як це сталося?» Я: «Звідки, в біса, мені знати?»
Він такий: «Вона була одна?» А я: «Мені що, подзвонити своєму адвокату?»
Приїжджає чотири парамедики.
Я відкриваю двері.
Вони такі: «Що сталося?» А я: «Ви в курсі.
Дружина впала зі сходів».
Вони такі: «Як це сталося?»
А я такий: «Ну, не знаю».
Вони: «Вона була одна?»
А я: «Всі питання моєму адвокату. Він на зв'язку».
І вони починають займатися нею.
Наклали шину. Поставили крапельницю.
Я нахиляюся до неї
та збираюся поговорити наодинці,
як це зазвичай робиться.
Я такий: «Слухай, хочу тобі щось сказати.
Мені не подобається, як до мене говорять.
Здається, що всі натякають, що я до цього причетний.
Мені це не подобається».
А потім я пішов.
І ось, за декілька хвилин,
вона вирішує зробити заяву.
Ніби несподівано.
Вона така: «Хлопці, агов».
Усі обертаються до неї.
І вона видає: «Він мене не чіпав».
І я такий…
«Що ти робиш?»
Вона продовжує: «Ми разом уже дуже довго.
Якщо гадаєте, він щось зробив,
це не так».
А я: «Стули кляту пельку.
Інакше я тебе вб'ю».
Ми приїхали в лікарню. Лікар такий: «Що сталося?»
А я: «Тріснув їй по пельці, а вона впала зі сходів».
І він такий: «Зрозуміло, друже.
Вона занадто балаклива». А я: «Так.
Бачили б її вдома».
Ні, вона вже покращується. Все зрозуміла, навчається.
«Хочу сендвіч о шостій». Гаразд.
Отже…
Якось вона побачила, як я це розповідаю.
І така: «А можеш уявити, якби ти вдарив мене?»
А я такий…
«Так».
Тільки не співчувайте їй.
Я серйозно. Я зробив їй велику послугу.
Вона щось попросила, а я це зробив.
Попросила зробити вазектомію, а я це зробив.
Отже, мене підрізали, так.
Розумієте?
Жінки завжди це вітають, але є один хлопець, хто проти.
Ніби він бажає, щоб я пустив увесь мій заряд у нього.
Знаєте, якщо тут є хлопці, які думають про це,
це варто зробити. Звична операція.
Вранці ви будете нервувати.
Це ж ваші яйця.
Ви лягаєте на стіл. А він дуже холодний. Десь 400 градусів нижче нуля.
Вам одягають халат із великим вирізом знизу. Та такі: «Що тут у нас?»
Ваш стрижень дивиться на вас ось так: «Як ти міг?» Розумієте?
Але все закінчується за 15 хвилин, що я вважаю чудово.
Та за тиждень ви повертаєтеся на обстеження.
На обстеженні вас перевіряє лише уролог.
Він такий: «Гаразд, спускай шорти». А потім: «Добре…»
Та каже: «Смакує, як і раніше».
А потім: «Для тебе є домашнє завдання». Так і каже:
«Даю тобі домашнє завдання». А я: «Яке?»
А він: «Вдома маєш скінчити 20 разів».
«А 21-ий раз кінчай у цей контейнер та неси мені, а ми перевіримо,
ти чистий чи ні». А я такий: «Жодних питань».
Я це домашнє завдання роблю постійно.
Він збирався піти,
але зупинився біля дверей.
Та такий: «Ледь не забув сказати.
Не треба поспішати».
А я такий: «Я якраз збирався».
А потім він каже:
«Іноді я забуваю про це попередити».
І через це я розумію,
що деякі пацієнти повертаються дуже швидко.
З виконаним завданням. Тому я одразу запитав:
«За який час найшвидше зробили 20 разів?»
А він: «За 48 годин».
І я такий…
«Цей покидьок нехай залишає рекорд собі. Не хочу бути до цього причетним.
Це справжній чемпіон».
Я повернувся додому та взяв тиждень відпустки.
Було важко. Усе боліло. Але я не переймався.
Та за тиждень я мав починати справу.
Я розпочав неквапливо, ось так…
«Прокинься».
Я ніколи так не почувався.
Було якось дивно.
Усе було інакше.
Я відчував, що система увімкнулася.
Знаєте, що це нагадало?
Коли ви вмикаєте опалення перший раз взимку?
І ви такі: «Якось дивно пахне».
Я відчував, що все працює.
Але я не міг позбутися однієї нав'язливої думки,
яка жевріла в моєї голові,
а саме: «Зараз має вийти кров».
Але я не хотів цього.
Та постійно про це думав.
І ось я мастурбую весь переляканий. Типу…
«Звідти піде кров!»
Але я пересилив себе. Та…
коли нарешті пішло,
це була не кров.
Заспокоївшись, я почав реготати.
Отже, я перший раз кінчив
ось так…
Так.
Отже…
Instagram забанив, та це є в OnlyFans,
якщо кортить побачити.
Шість доларів за місяць. Отже…
Єдина річ, яка мені допомагала вгамувати біль,
що викликала вазектомія, була їстівна марихуана.
Я їв її кожного дня, щоб позбутися цього дивного болю.
Відчуваю, що мушу одразу зазначати, коли говорю, що я їм марихуану,
що я полюбляю їстівну марихуану,
але не дуже міцну, бо я лише початківець у цьому.
Деякі хочуть їсти марихуану, аби… Знаєте, так.
Вони хочуть занурюватися у третій вимір кожного дня.
Але це не про мене.
Я люблю дози по п'ять та десять міліграм,
а люди… Чесно кажу.
Люди кепкують із мене та називають «Том 10 міліграм»
та все таке лайно.
Кричать до мене на вулиці. Типу: «Ти ще їси свої дитячі дози?»
А я такий: «Авжеж, бо хочу мати змогу розмовляти.
Вас це дивує?
Ви не знаєте людей, які люблять випити пару кухлів пива?»
Та завжди ось так:
«Я люблю випити 36».
«Радий за тебе, Берте.
Насолоджуйся вечором». Отже…
«Я ж лише механік!» Байдуже.
Так.
Берт.
Добре…
«Ми забули про що ця історія. Розпочни ще раз».
Це мій найкращий друг.
До речі про друзів, ніколи… Хочу одразу пояснити.
Якщо ви п'єте, палите,
впорскуєте речі собі у вічі,
вам ніколи не варто перейматися через незнайомців.
Ніколи не розповідайте, що саме незнайомці винні,
що ви вмазалися.
Хтось каже: «Незнайомець може щось підмішати у напій.
Незнайомець може дати косяк зі хтозна-чим».
Знаєте, що? Незнайомець так не зробить. Це хтось із друзів.
Лише друзі можуть вас підставити на повну.
Я знаю це стовідсотково.
У мене купа друзів-жартівників.
Під час цього туру я дізнався, що один із друзів
якраз перебуває в тому ж місті, що і я.
У моїй роботі таке буває зрідка. Я був у Маямі.
Я дізнаюся про це. Відміняю справи на вечір.
Я їду крізь усе місто.
Заходжу в цей клуб
та бачу мого старого друга.
Дехто його знає. Він комедіант та подкастер.
Його звуть Джої Діас.
Отже…
Якщо хтось із гостей не знає, хто це,
дозвольте мені його вам описати.
Джої дуже кумедний хлопець.
Він комедіант.
Йому 60 років.
Він іммігрант із Куби.
Він важить 134 кг.
Він виглядає так, якби хтось ліпив людину
та залишив її на 15 хвилин під теплою лампою.
Хочу також обов'язково додати,
що він мав кокаїнову та героїнову залежність протягом 20 років.
Гадаю, це стосується нашої історії. Отже…
Джої дуже ласкавий.
Я заходжу туди, Джої мене міцно обіймає.
І ось що він мені одразу каже: «В мене щось для тебе є».
А я: «В тебе щось для мене є? Що саме?»
І він: «Знаю, що ти любиш десятки. Ти ж — Том 10 міліграм.
Приніс трохи десяток».
А я такий: «Ні, не приніс».
А він: «Приніс». А я: «Ні, не приніс».
А він: «Чому так кажеш?» А я: «Ти брехун та негідник.
Ти брешеш».
І він такий: «Не брешу». А я: «Брешеш».
У нього була банка,
з якої він висипав
п'ять капсул
собі в руку.
І такий: «Ось твої десятки». А я такий: «Брехня».
І він такий…
З'їв усі п'ять.
Наче цукерки.
І потім я такий: «Може, це справді десятки».
І такий: «Я б з'їв одну».
І ось я кладу одну на язик. Роблю ковток води.
Поки вона падає вниз,
дивлюся на нього. Він такий: «Ой!»
І я такий: «Що я прийняв?» А він: «Десятку».
Та пішов із кімнати.
Я дивлюся його виставу.
Проходить 30 хвилин, а в мене такий прихід.
Коли шоу скінчилося,
я просто втратив…
свій клятий розум.
Я тремтів як камертон.
Я був такий…
Я просто не міг розліпити очі.
Довелося покласти руку на чиєсь плече,
щоб вийти з кімнати.
Я був такий…
Я такий: «Джої, звідси треба звалювати».
І ми звалили. Знаєте, куди? В аеропорт. Так.
Хтось бажає перенести панічну атаку в небі?
І ось я йду собі такий Міжнародним аеропортом Маямі,
лякаючи по дорозі своїм виглядом людей.
Чому лякаю? Бо я забув, як ходити. Просто забув, як ходити.
Не знаю, що робити з клятим детектором на вході.
Я такий…
«Послухайте також моє серцебиття».
Я пітнію, але мені холодно.
Прошу у всіх ковдру. Я такий: «У вас є ковдра?»
«Я хочу ковдру!»
А мені кажуть: «Ти стоїш на унітазі. Звалюй звідти».
І ось я відключаюся у стані медитації.
Вже на борту. Потім я прокидаюся наляканий.
Ви колись прокидалися наляканими? Я такий сідаю та…
«Чому це я погана людина?»
І я роблю те, чого ще не робив.
Бортпровідниця йде
повз крісла,
і щойно вона минає мене, я хапаю її за руку.
Хапаю міцно.
Ніби хочу покласти її руку на свій стрижень. Міцно.
Вона приголомшена та така…
А я такий роздовбаний,
питаю її: «Чекай, як же так? Ти знаєш?
Навіщо ми живемо?»
А вона така: «Що?»
Пощастило, що зі мною сидів мій порядний приятель, Шон.
Він втрутився: «Друг прийняв снодійне».
А вона така: «Добре». Та пішла далі проходом.
Йому стає лячно за мене. Він будить Джої.
Кличе: «Джої!» А Джої такий: «Що?»
Шон питає: «Що ти дав Тому?»
А той відповідає: «Дав 200 міліграм.
У гашишній олії».
Я такий: «Навіщо ти так зі мною?»
А він: «Зараз побачиш диявола, бовдуре».
А я: «Дідько, я зараз на нього дивлюся».
А зараз повернемося назад. Він з'їв п'ять.
Тобто прийняв тисячу міліграм. Та такий: «Що робиш завтра?»
«Я завтра йду до лікарні. А ти що робитимеш?»
Псих.
Хочу поділитися. Якщо ви ніколи ненароком не вживали мегадозу,
це дійсно лякає.
Це жахливий, викликаний панікою атракціон жахіття.
А зо два тижні тому
я скоїв це з моєю мамою.
Так і є.
Я відвідував її. Вона самотня. Вона знає, що я вживаю їх увечері.
Сказав, що так легше заснути. Це правда.
Вона називає їх «жуйками».
І ось вона питає мене: «А сьогодні ввечері їстимеш свої жуйки?»
І я такий: «Так».
А вона: «А можна мені одну?»
А я такий: «Авжеж».
Я даю їй одну,
бо сам приймаю одну.
Від однієї ковбасить, та я міркую:
«Це має знести їй дах». Розумієте мене?
Я побув із нею кілька годин. А потім питаю: «Як почуваєшся?»
І вона така: «Я нічого не відчуваю».
А я: «Точно?» А вона: «Авжеж».
І я такий: «Ну, не знаю. Іди спати, клята дикунко.
Не знаю, що тобі сказати».
Наступного дня увечері вона знову завітала до мене.
«Можна мені ще одну жуйку сьогодні?»
А я: «Ти вчора з'їла одну й нічого не відчула».
А вона: «Може, треба з'їсти дві».
«Може, треба дві».
Я дав їй дві жуйки. Ми посиділи.
І я знову питаю її:
«Як почуваєшся?» А вона така:
«Я нічого не відчуваю».
І я такий: «Невже?»
А вона: «Може, з'їсти ще дві?»
А я кажу: «Слухай, Пабло, не треба поспішати».
А вона така: «Тобто ти проти?»
А я: «Авжеж, ні. Тримай ще дві».
Я даю їй ще дві.
Вона їх ковтає. А потім каже: «Я пішла спати». А я такий: «Добре».
Вона пішла до себе. Я пішов до вітальні.
За декілька хвилин
мені приходять декілька повідомлень,
які я досі пам'ятаю.
Перше було таке: «Томмі, я шиплю».
Ш-И…
П-Л-Ю.
Я відповідаю: «Прикольно».
Бо хто, в біса, так говорить: «Я зараз шиплю».
«Сьогодні ми шипимо, крихітко». Не знаю, про що це.
Вона відповідає: «Мій пульс 125.
Боже, я кручуся».
Я їй відповів смайлом. Гадав, вона кайфує.
Потім вона пише: «Можеш підійти? Щось мені погано».
Я заходжу до неї в кімнату.
Мама сидить прямо.
Для літньої жінки це тривожна ознака.
Більшість лежать чи нахиляються.
А вона сидить у ліжку така…
Я такий: «Усе гаразд?» А вона: «Ні».
Я відвів її на подвір'я. Гадав, свіже повітря допоможе.
Мені одразу стало зрозуміло,
що в нас почався атракціон.
Перше, що вона зробила, було таке…
«Мої губи!
Вони злипнулися».
А я: «Я принесу тобі води».
А вона така: «Чому я голодна?»
А я такий: «Бо жуйка працює».
І вона каже: «Тут був песик. Песик уже пішов?»
А я такий: «Боже мій».
Я починаю сміятися так…
неймовірно сильно.
Це не звичайний сміх: «Ха-ха-ха».
Це глибокий, первісний регіт…
Я дивлюся на свою 77-річну матусю під кайфом.
Я не сміюся, моя нервова система просто відмовляє.
Я бачу, як вона дивиться на звуки.
Вона така…
Мені дуже боляче. Боляче від сміху. Мій стравохід…
Я сміюся та дивлюся на неї. І якоїсь миті
її обличчя кривиться.
Її обличчя стає таким…
Вона дивиться на мене.
А потім каже: «Завтра твій сміх обернеться на сльози на моєму трупі».
І я такий…
«Що?»
А вона така: «Це ідеальне вбивство».
«Ніхто не здогадається, що це ти».
На цьому місці мої легені просто вивернуло.
Сльози котилися градом
по моєму обличчю.
Вона під таким кайфом, що гадає, що мій сміх
підтверджує її думки.
Вона щиро благає залишити їй життя.
Вона така: «Томмі, будь ласка!
Благаю тебе!
Не вбивай мене!
Я ж твоя мати!»
Тут я знепритомнів на стільці.
Я такий…
Коли прийшов до тями, не розумів, хто я.
Настав ранок.
Я заходжу на кухню одночасно з нею.
Я кажу: «Вітаю, мамо».
Вона не відповідає. Я такий: «Дідько».
Вона підходить до кавомашини та каже:
«Я знаю, ти намагався мене вчора вбити.
Це було дуже розумно.
Але я все ще тут, Томмі».
А я: «Я не намагався вбити тебе». А вона: «Ні, намагався».
І тоді я пішов.
Прийшов пізніше.
Кажу: «Маю вибачитися».
«Я не мав давати тобі так багато».
А вона: «Добре. Вибачаю».
А я: «Невже? Дякую. Зараз почуваюся краще».
А вона: «Хочу лише сказати дещо».
А я: «Що саме?»
А вона така: «Хочу сьогодні ще таку жуйку».
І я такий: «Що?»
Тепер вона приймає їх щодня.
Нюхає кокаїн. Відростила там волосся.
Довбениться з сусідами.
Одним словом, живе на повну.
Якщо зустрінете її,
підкиньте наркоти.
Дякую всім, що завітали. Бажаю чудового вечора.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ ТОМАСУ НЕДУ СЕҐУРІ ВІН ЖЕ ТОП ДОГ
Переклад субтитрів: Роман Нікулін