Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DOBRO DOŠLI U DETROIT
Detroite, pozdravite
Trevora Nou!
GDJE SAM JA BIO?
Što ima, Detroite?
Kako ste večeras?
Dobro došli na nastup.
Hvala na dolasku.
Pogledajte. Kakva noć, kakav osjećaj.
Evo nas u Detroitu u Michiganu.
Stigli smo.
Uživam ovdje. Iskreno, meni je svugdje lijepo.
Zabavljam se bolje nego ikada dosad.
Uživam u Americi više nego prije.
Svaki dan.
Ne znam u čemu je riječ.
Mislim da je…
Drukčije uživate u mjestu ako mislite da će propasti.
Samo…
Drukčiji je osjećaj. Mislite:
„Kakav je to okus? Zadnja sezona?”
S Amerikom nikad ne znate.
Svaki je dan najbolji,
a možda i posljednji.
Sjajno se zabavljam, doista.
Ova je godina odlična.
Putovao sam,
nastupao ondje gdje prije nisam.
Na mjestima na kojima sam oduvijek htio nastupati.
Prvi sam put nastupao u Berlinu u Njemačkoj.
Bilo je zaista sjajno.
Neću lagati, ljudi su me plašili prije odlaska.
Kao i kod Detroita kad vam govore: „Čuvaj se, to je Detroit.”
Ljudi su takvi i s Njemačkom.
Kad sam išao u Berlin, govorili su mi: „Berlin?
Smiju li se ondje?”
„Kako to mislite? Pa oni su ljudi.”
„Ne znam. Smiju li se?”
Uplašili su me.
Kad sam odlazio u Njemačku,
mislio sam da Nijemci samo sjede i govore:
„Ja, ja.
To je bilo smiješno.”
Ali nije tako. Smiju se.
Fantastična su publika.
Super mi je bilo u Berlinu.
Taj vam se grad uvuče pod kožu.
Kulturno je raznolik.
Ima rastuću umjetničku scenu.
Fantastičnu glazbu.
Povijest…
Berlinska povijest zaista je duboka i bogata.
Volim putovati i u gradovima obilaziti znamenitosti.
U Berlinu sam obilazio s turističkom grupom
i bilo mi je odlično.
Volio bih da me netko upozorio koliko je bolna povijest Berlina.
To je bilo sjedište Nacionalsocijalističke stranke.
Sve je povezano s Hitlerom. Nisam to znao.
Mislio sam da idemo u mali obilazak.
Postavljam mnogo pitanja. Znatiželjan sam.
To je pokvarilo raspoloženje.
Obilazimo razna mjesta.
Vodič izvodi svoj nastup.
I on je bio veseo. Govorio je: „Iza mene možete vidjeti
najveći aerodrom ikad izgrađen na svijetu.
Ja, ovo je poznati aerodrom u Berlinu
i tako je velik da smo snimili
holivudski film Igre gladi u njemu.
Ja, ima li pitanja?”
Pitam ga: „Ajme. Koliko je star?”
„Gotovo 100 godina.”
„Kvragu! Tko ga je sagradio?”
„Da, to je nezgodni
dio priče.
Sagradio ga je Hitler.”
Vidio sam da sam zeznuo.
Pokušao sam popraviti.
„Koji Hitler?”
Pita me: „Koji Hitler?
Koliko Hitlera postoji?”
„Možda je Henry Hitler.” „Henry Hitler?
Tko je Henry Hitler?”
„Ne znaš tko je Henry Hitler?”
Nije upalilo.
Čovječe.
Bilo je napeto, ali dobro.
A pod „dobro” mislim
kako je bilo lijepo biti negdje
gdje ne zakopavaju svoju povijest.
Želim reći…
Kad putujete po Njemačkoj,
čak i ako ne idete u muzeje, ne možete pobjeći od prošlosti
i onoga što su učinili Berlin i Njemačka.
Spomenici su po cijelom gradu.
Istaknuti spomenici.
Oni su spomen na ono što je Njemačka učinila milijunima Židova
i ostalim ljudima širom svijeta.
Vidite to, razumijete, govore o tome.
Uče djecu u školama o tome.
Kažu: „Evo što je Njemačka učinila.”
Žele da djeca znaju.
Ali ne tjeraju ih da osjećaju krivnju zbog toga.
Teško je uspostaviti takvu ravnotežu.
Kažu djeci: „Djeco, nadam se da shvaćate.
Njemačka je to učinila.
Niste odgovorni za to jer niste bili ondje.
Ali vi ste budućnost Njemačke
i vaša je odgovornost da se to više ne ponovi.”
Svidjelo mi se u Njemačkoj
kako iskreno razgovaraju o prošlosti.
Znaju da je bolna.
Znaju da je to užasan dio
njihove prošlosti, ali ne bježe od toga.
Kad sam to vidio, pomislio sam:
„Da je bar Amerika takva sa svojom povijesti.”
Jer vi…
Jeste li primijetili kako je čudno
razgovarati o povijesti u Americi?
Postane napeto.
Nije bitno o čijoj povijesti. Postane napeto.
Kolumbov dan jedan je od tih dana.
Svake godine u New Yorku dođe do svađe. I ovdje u Detroitu.
Ovdje je 110 godina stajala bista Kristofora Kolumba.
Pola je Detroita reklo: „Moramo je se riješiti.”
Ostali su rekli: „Zadržat ćemo je.” Došlo je do svađe.
U New Yorku svake godine isto. Kolumbov dan, Dan starosjedilaca.
Jednom sam vidio intervju.
Nije trebao biti smiješan, ali meni je bio.
Novinar je pitao tipa:
„Što ćete raditi na Dan starosjedilaca?”
Kaže tip: „To je Kolumbov dan.
Dosta mi je toga da ljudi mijenjaju ime.
Ponosni smo na taj dan.
To je Kristofor Kolumbo. Kolumbov dan. Nećemo to mijenjati.
Kako biste se vi osjećali da netko dođe,
uzme nešto što postoji već dugo,
odluči to promijeniti i drukčije nazvati?
Kako biste se osjećali?”
Rekao sam: „Ali, gospodine,
zar nije to duh Kolumbovog dana?”
Iskreno, nisam obožavatelj Dana starosjedilaca.
Taj naziv, ne znam… Kao da bježe od odgovornosti.
Nije dovoljno određeno. Lijeno je.
Dan starosjedilaca. Kojih? Gdje? Kako?
Dajte mi nešto.
Znate što sam volio kod Kolumbovog dana?
Bio je određen.
Bila je to određena, inspirativna priča
o čovjeku po imenu Kristofor Kolumbo
koji je unatoč svim izgledima vjerovao
da može oploviti svijet u pogrešnom smjeru
i doći do Indije s druge strane.
Nitko mu nije vjerovao.
Da.
Rekao je: „Učinit ću to.” Oni su rekli: „Ne možeš, Krise.”
Rekao je: „Hoću.” „Ne možeš to učiniti!”
On kaže: „Učinit ću to!” A oni: „Ne možeš!”
Skupio je novac, borio se godinama i konačno je dobio brodove.
Plovio je u krivom smjeru oko svijeta
i nije uspio.
Ne samo što nije došao s druge strane Indije,
završio je na Karibima.
Rekao je: „Ovo je Indija.”
Ljudi su rekli:
„Ne znamo jesi li jeo neke od biljaka koje ostavljamo uokolo,
ali ovo nije Indija.”
Tvrdio je: „Ovo je Indija, a vi ste Indijci.”
„Brate, nismo Indijci.”
„Znam prepoznati Indijca kad ga ne vidim.
Vi ste Indijci, samo s druge strane.
Vi ste Zapadni Indijci.”
Nije odustajao.
Kristofor Kolumbo vjerovao je u to cijeli život.
Drugi bi istraživači govorili: „Ej, Krise.
Mislim da nisi došao do Indije.”
Tvrdio je: „Ovo je Indija.”
„Mislim da ovo nije Indija.” „Ovo je Indija.”
Umro je odbijajući priznati mogućnost
da nije dospio do Indije.
I ne samo to, prijatelji, nikad nije kročio u Ameriku.
Nikad.
A ipak,
ima državni praznik
nazvan po njemu.
U Americi.
To je, prijatelji, inspirativna priča o tome
kako bijelci napreduju unatoč pogreškama.
Koliko morate biti samopouzdani da učinite tako nešto?
To je bjelačko samopouzdanje.
Nitko drugi nema toliko samopouzdanja.
Ode i završi na pogrešnom mjestu.
Zove ljude pogrešnim imenom i tvrdi: „U pravu sam.
Dajte mi praznik.”
Nitko to ne može.
Tomu svi trebamo težiti,
tom bjelačkom samopouzdanju.
Žene ne bi to mogle.
Kad bi žena rekla: „Plovit ću u suprotnom smjeru”,
rekli bi: „Spalite je. Ona je vještica!”
Mislite da bi ljudi drugih rasa to mogli?
Mislite da bi crnci to mogli? Zaista?
Crnac će oploviti svijet u pogrešnom smjeru.
Doći negdje gdje ne smije biti.
Vjerojatno bi ga uhitili.
„Što radiš ovdje?”
„Oprosti. Mislio sam da je ovo put za Indiju.
Pogriješio sam. Isprike.
Ne znam na što sam mislio.
Nismo trebali petljati s brodovima. To nikad ne upali.
Ispričavam se, čovječe.
Ovo se neće ponoviti.”
Zašto želite zakopati povijest?
Zabavna je i mnogo se može naučiti iz nje.
Znate?
Amerika se kreće u tom smjeru.
Želi sve manje povijesti, sve manje konteksta.
Pogledajte ovo s udžbenicima.
Na Floridi žele zabraniti udžbenike
ili izbaciti iz njih dijelove o ropstvu.
Sad se roditelji svađaju. Govore:
„Ne, maknite ropstvo. Zbog njega se djeca loše osjećaju.”
Drugi govore: „Zadržite ropstvo.
Uči djecu nečemu.”
Stalno se svađaju. Mislim si: „Zašto?”
Ne trebate se svađati…
Ne trebate se oko toga svađati.
Djeca ne čitaju udžbenike.
Gledaju TikTok.
Idite onamo ako želite doprijeti do djece.
Postojalo je ropstvo
Došli su brodovi
Da…
Iskreno, mislim da ovo oko udžbenika nije pravi problem.
Zvuči kao izmišljeni problem
koji često u Americi uzruja ljude
i naljuti ih
pa se počnu svađati o nečemu što zapravo nije problem.
Zaista u to vjerujem.
U Americi su političari napravili dobar posao
i navukli Amerikance da se svađaju o stvarima
koje uopće nisu problem.
Tako ne obraćate pozornost na ono što je bitno.
Znate?
Ako se svađate o udžbenicima,
nećete primijetiti da je inflacija podivljala.
Nećete primijetiti da su najamnine podivljale.
Ljudi ne mogu živjeti bilo gdje.
Plaće ne prate inflaciju.
Korporacije kradu milijarde dolara
od svojih zaposlenika bez kazni.
Ne primjećujete ništa od toga.
Primjećujete ono što je privlačno i lako pratiti.
To vas drži budnima.
Smiju li transrodne osobe upotrebljavati javne WC-e?
Izmišljen problem.
Tko se time bavio? Zaista.
Tko se time bavio?
Znate što su učinili? Neki je političar rekao:
„Ovo je pričica koja utječe na nekoliko ljudi.
Učinit ću da postane nacionalno pitanje
i svi će se posvađati.” Ali tko se time bavio?
Tko je ikada bio u toaletu
u kojem je došlo do svađe i ljudi govore:
„Oprostite, jeste li rođeni u tom spolu?
Odgovara li znaku na vratima?
Vaše genitalije odgovaraju ovome?
Mogu li vidjeti?”
Tko je ikad to vidio?
Nitko.
Ali tjeraju nas da se svađamo jer je zanimljivo.
Tko može u koji WC. Koga je briga?
Koga je briga? Zaista?
„Transseksualce je briga.
Žele znati smiju li u javne WC-e.”
Idite u koji god želite. Tko će vas zaustaviti?
Ne, ozbiljno, to je javni toalet.
Tko će vas zaustaviti?
Tko će provoditi taj zakon?
Ne mogu natjerati ljude
da kenjaju u zahod.
A nekako će doznati jeste li takvi rođeni?
Upotrijebite koji želite. Zašto gubimo vrijeme?
Drugi ljudi govore:
„Borit ćemo se jer se mora znati tko…”
Reći ću vam nešto. Ako provodite dovoljno vremena
gledajući genitalije u javnim zahodima,
ljigavac ste.
Brinem se za vas.
Postoji jednostavno pravilo za sve javne WC-e na svijetu.
Uđeš, ne obraćaš pažnju na ostale,
zadržiš dah i izađeš.
Nemojte stajati i gledati druge.
Svaki muškarac zna da kad rabimo WC,
uđemo u toalet, gledamo ispred sebe, popišamo se,
obavimo posao. Ne gledamo sa strane.
Eventualno gledate gore ili dolje.
Ne gledate druge ljude.
Tip pored vas počne se daviti. Ne okrećete glavu.
Ne tresete ga, ne mičete se.
Čujete ga…
Kažete: „Hej, čovječe.
Jesi li dobro?
Stari, jesi li dobro?
Hoćeš li da pozovem… Stari, jesi li dobro?
Da zovem…” „Ne gledaj me!”
Što radimo?
Oko čega se svađamo?
Javnih toaleta.
Ako znate povijest, znate da se to stalno događa u Americi.
Stalno se ponavlja.
Nekad su se u Americi žene borile za pravo korištenja javnih WC-a.
Zamislite.
Doslovno, žene u Americi nisu smjele ići u javne WC-e
i morale su se boriti za to.
Ljuti muškarci su govorili: „Ovo je ludo.
Pustit ćete žene u javne toalete? To je ludost!
Kako će to funkcionirati?
Ući će i gledat će nas dok pišamo?
I onda? Gledat će naše piše?
I smijat će se?”
Razmislite, dame.
Kad su ženama tek dopustili raditi,
nisu smjele ići u javne toalete.
Ako ste bile vani i morale ste piškiti
ili kakati, morale ste ići kući.
„Kakati” kažem teoretski,
ne znam radite li to.
Nijedan tip to ne zna. Budimo iskreni. Ne znamo.
Pretpostavljamo, na biološkoj razini, ali nismo posve sigurni
da li žene uopće…
Muškarci, sjetite se svojih žena.
Kad je posljednji put kakala? Mislim da ne znate.
Nema forenzičkih dokaza za to.
Nema mirisa.
Nema mrlja. Nema ničega.
Ne znam tko vam radi zahodski PR,
ali obavlja odličan posao.
Odličan.
Kad žene odu u kupaonicu, miriše ljepše nakon što izađu.
Kako?
Nikad ne znaš kad žena kaka. Nikad.
Ženama treba uvijek isto vremena.
To je fascinantno. Ništa ne odajete.
Žena ode piškiti, to traje deset minuta.
Ode u kupaonicu.
Uđe, piš-piš, izađe, opere ruke,
napudra lice, pošalje poruku, vrati se za stol.
Nemate pojma. Da.
Ode kakati, isto, deset minuta.
Uđe, obavi svoje,
plop-plop-plop i izađe.
Opere ruke, napudra nos, pošalje poruku. Izađe.
Nemate pojma.
S muškarcima točno znate što rade.
Diskrecija nam nije jača strana.
Znate kad muškarac ide pišati. Zašto?
Dvije minute.
Uđemo i obavimo to. Najbrža stvar na svijetu.
Kao pit stop u NASCAR-u.
Uđemo, popišamo se, izađemo,
pravimo se da peremo ruke i evo nas natrag.
Kako znate da kenjamo?
Očito je. Odemo u toalet, nikad se ne vratimo.
Više nas nećete vidjeti.
Vaša će obitelj lijepiti postere u restoranu.
„Jeste li vidjeli ovog čovjeka?”
Zamislite, ljudi su se u Americi stalno svađali oko toaleta.
Stalno. Bilo je vrijeme kad su se crnci morali boriti
za korištenje javnih WC-a.
Ista stvar. Crnci su govorili: „Zašto ne možemo u javne WC-e?”
Opet su neki bili ljuti.
„Ovo je ludost.
Pustit ćete crnce u javne toalete?
Kako će to funkcionirati?
Bit će unutra dok ja pišam?
Gledat će mojeg pišu?
I smijat će se?”
Dovoljno sam star da pamtim
raspravu u Americi
smiju li gej osobe ići u javne toalete.
To je zaista bila tema.
Sjećam se priloga u vijestima.
„Mislite li da gej muškarci smiju u isti toalet kao heteroseksualci?”
Ljudi bi govorili: „Nije me briga.
Ako se drže za sebe, neka rade što žele.
Ali recite mi ovo.
Kako će to funkcionirati?
Dakle, u toaletu ste s njima i onda?
On je gej, a ja stojim ondje,
piškim i on gleda mojeg pišu?
I zatim ga zgrabi.
I počne ga navlačiti.
Počne ga natezati,
digne mi se i uživam u tome?
I to mi je najbolje iskustvo u životu?
Počnem dolaziti svaki tjedan
nadajući se da ću ga sresti? I sretnem ga.
Odlučimo se naći u malom, ugodnom restoranu
kako bismo se bolje upoznali?
Vjenčamo se nakon nekoliko godina,
združimo obitelji i živimo sretno?
Zar to želite?”
Javni toaleti.
Zato ne smijete zakopati povijest.
Ako znate što se dogodilo, znate to predvidjeti.
Ako razumijete zašto se uopće dogodilo.
Njemačka to fantastično radi.
Nikad neće biti savršeno.
Ali Njemačka je jedna od rijetkih zemalja
koja je platila reparaciju za svoja djela.
Jedna od rijetkih zemalja na svijetu koja se ispričala
i jedina koja se trudi promijeniti
kako sami sebe vide i kako ih svijet vidi.
Nakon 2. svj. rata Njemačka je promijenila hrpu zakona.
Promijenili su ikonografiju države.
Što smijete izvjesiti i gdje.
Promijenili su državnu himnu.
Da, zamislite, promijenili su je.
Smatrali su da je himna bila nacionalistička pjesma
kojom su nacisti pogrešno utjecali na ljude.
Promijenili su je. Izvorna je pjesma
„Deutschland, Deutschland über alles”.
Vjerojatno ste je čuli u starim filmovima.
Pjesma je išla ovako.
Prevedeno na engleski:
Njemačka iznad svih
Iznad svih na svijetu
Očito su to i mislili.
Većina himni su teoretske.
Nijemci su precizni.
Nakon Drugog svjetskog rata rekli su: „Ne možemo imati isti stav.”
I promijenili su himnu.
Napisali novi tekst.
Novi tekst je:
Prevedeno na engleski to znači:
Jedinstvo i prava i sloboda
Svima ljudima koji žive u Njemačkoj
Baš slatko.
Slatko je. Mogli su napraviti ovakvu.
Žao nam je, jako nam je žao
Žao nam je za ono što smo učinili
Cijenio bih to, ali ne bih išao tako daleko.
Neću lagati. Ne bih išao tako daleko.
„Iznad svih” zvuči grozno. To nije lijepo razmišljanje.
Ali u himni morate imati silinu.
Morate imati… Našao bih sredinu.
Moja bi išla ovako.
Njemačka, Njemačka
Negdje među najboljih pet
Nismo iznad svih na svijetu
Mi smo među najboljih pet Kad o tome razmislite
Amerika je najbolja
Zatim Velika Britanija A onda Francuska i Španjolska
Mi smo na petom mjestu
Španjolska nije bolja od nas.
Mi smo četvrti
Četvrto mjesto na…
Da, ali francusko gospodarstvo nije tako jako.
Možda smo treći na svijetu
Engleska je iznad nas. Brexit nije bio mudra ideja.
Možda smo na drugom mjestu A Amerika je broj…
Izbori nisu stabilni. Dakle…
Možda jesmo über alles na svijetu!
To je najveća stvar koju su napravili, a nitko za to ne zna.
Razgovarao sam s Nijemcem.
Bio je posve zbunjen oko toga.
Rekao je: „Da, napravili smo mnogo toga u Njemačkoj.
Promjena himne bila je velika stvar.
Sigurno cijeli svijet priča o tome.
Rekao sam: „Ne.”
Pita: „Kako to misliš?
Kako to misliš? Tko ne govori o tome?”
Rekoh: „Nitko ne govori o tome.”
„Tko je nitko?” „Nitko. Baš nitko.
Nitko izvan Njemačke ne zna za to.”
„Kako ne znaju?” Rekoh: „Kako to misliš?
Na njemačkom je. Samo je Nijemci razumiju.
Kako bi ostali znali?
Osim toga, učinili ste nešto čudno.
Promijenili ste tekst,
a zadržali glazbu.”
Čudan potez.
Kao da kažete: „Pjesma je grozna, promijenit ćemo je.”
„Ja. A glazba?”
„Zadržat ćemo je jer znam plesati na to. Ja.”
Vjerojatno zato većina ne zna da ste je promijenili.
Zadržali ste glazbu. Većina ljudi ne zna tekst.
Mi znamo samo glazbu.
Nitko ne zna da Jackson pjeva: „Ti si biljka.”
Nitko to nije znao.
Neki su pitali: „Kad je rekao 'biljka'?”
Pjevaš je cijeli život.
Ti si biljka
Ne znamo tekst. Znamo samo glazbu.
To je Njemačka učinila. Čudno je.
Čudno je ne promijeniti glazbu jer ona nosi osjećaje.
Pokušavao sam mu objasniti. Nije skužio.
I shvatio sam… Znate kako je.
Njemačka je napravila
kao da je u Ratovima zvijezda.
Čuli ste za Ratove zvijezda. Evo, recimo Darth Vader.
Kad bi Darth Vader ulazio u scenu,
slijetao na planete,
uvijek ste znali da će se nešto dogoditi,
nešto loše,
jer je imao svoju glazbu.
Glazba vam govori što će se dogoditi.
Brod slijeće.
Vrata se otvaraju.
A on bi stajao ondje.
Ali nikad se
ne bi pojavio bez svoje glazbe.
Nikad. Imao je DJ-a i rekao bi mu:
„DJ, pusti moju glazbu.”
„Tako je.”
I znali ste da će doći do svega.
Spusti se.
„Klekni ispred mene, Jedi.”
„Nećemo klečati pred tobom, borit ćemo se.”
„Nećete me poraziti.”
„Moćan je. Ne znam hoćemo li pobijediti.”
„Moramo pobijediti ga mi.
Upotrijebit Silu mi ćemo.”
„Porazili ste me!”
„Uspjeli smo, gospodaru Yoda!
Pobijedili smo Vadera!”
„Zaista jesmo.”
„Što ćemo sada?”
„Osloboditi Imperij mi ćemo.
Putovat ćemo i širiti dobre vijesti.”
„Hajdemo.”
„Da, pustit ćemo novu pjesmu.”
„Slobodan si.”
Čudno je, to je sve.
No svejedno je impresivno.
Nije mala stvar promijeniti državnu himnu.
Zaista nije.
Promijeniti bilo što.
Razgovarali smo o tome.
Zatim je rekao nešto zanimljivo:
„Shvatili smo da Njemačka mora promijeniti
kako vidi samu sebe kako bi promijenila to što je učinila.
Zato smo promijenili himnu.”
Rekao sam: „Moćno.”
„Misliš li da će Amerika promijeniti…”
Rekoh: „Nemoj završiti rečenicu.
Nemoj je završiti.”
Ako sam nešto naučio,
to je da Amerika mrzi promjene.
Amerika ne voli promjene.
Želite promijeniti ovo što i Nijemci?
Novac, zastavu, himnu. Šalite se?
Sjećate se kad su htjeli promijeniti novčanicu?
Sjećate se?
Htjeli su staviti Harriet Tubman na nju.
Ljudi su se naljutili i odgodili su to na neodređeno.
Pobjesnili su. „Što to radite?”
„Stavljamo Harriet…” „Kako se usuđujete?
Kako možete micati američkog predsjednika s novčanice od 20 dolara?
Kako se usuđujete…
Tko je na novčanici?
Kako se usuđujete micati Andrewa Jacksona s novčanice?”
„Stavit će Harriet Tubman na prednju stranu,
a Andrew Jackson bit će iza.”
„Stavit ćete američkog predsjednika na pozadinu?
To je nepoštovanje!”
Zapravo, nije.
Ako znate povijest, znali biste
da bi Jackson volio biti iza pozadine crnkinje.
Ne znam zašto se uzrujavate.
Svi su na dobitku.
No ljudi su bili bijesni.
I sad želite promijeniti zastavu?
Želite promijeniti himnu?
Dvije sam stvari naučio živeći u Americi.
Poštuješ zastavu
i poštuješ himnu.
Ne znam što to znači.
Ali slijedim pravila.
Ne znam što to znači jer je zbunjujuće.
Upoznaš ljude koji poštuju zastavu i kužim to.
A onda vidiš te iste ljude 4. srpnja
kako nose zastavu na gaćama.
To se računa?
Pogledaš gore i kažeš:
„Ta zastava, ova jaja.”
Ne bih mijenjao ništa od toga.
Himna? Ne, himnu ne bih.
Iako bi trebalo malo promjene.
To je vrlo nasilna himna.
A Amerika se bori s nasiljem.
Možda nježniju…
Nasilna je to himna.
Jedina himna u kojoj sam čuo
da imaju bombe koje eksplodiraju.
Da, imate bombe i rakete
u državnoj himni.
Kao uglazbljeni film Michaela Baya.
Posvuda usporene eksplozije.
Kao da prijetite drugim državama.
„Da, bombe eksplodiraju, rakete su u plamenu.
Samo probaj.”
Iskreno, zvuči kao gangsta rap.
Zaista.
Američka himna zvuči kao gangsta rap.
Ima iste elemente.
Nasilje, prijetnje.
Znate po čemu je slična rap pjesmi?
Američka je himna jedina himna
gdje možete staviti riječ „kuja”
na kraj svakog retka
i pjesma i dalje ima smisla.
Dokaz u noći
Da je naša zastava još tu
Kujo
Neću lagati, volim američku himnu.
Uzbudljiva je i znam sve riječi. Nisam ih pjevao, ali znam ih.
Tu pjesmu čuješ toliko puta da ih znaš.
Recimo…
Nacija je na tvojoj strani
Ista…
Ista stvar. Ne želim to znati. Ne trebam to znati.
Da bar mogu osloboditi prostor u mozgu, ali tu je.
Takva je i američka himna jer je često čujete.
Ovo je jedina država u kojoj sam živio
u kojoj se pušta himna
iako nijedna druga država nije prisutna.
Na košarkaškim i nogometnim utakmicama,
kad igrate beer pong. Državna himna.
Znam da je to normalno ako cijeli život živite u Americi.
„A kako inače, Trevore?”
Reći ću vam…
Kao netko tko dolazi iz ostatka svijeta, reći ću vam
da to nije normalno.
Nije. U većini zemalja
puste himnu jednom godišnje, na nacionalnom događaju
ili kad se natječete protiv druge države.
Tad je pustite.
Ondje je druga država
i morate dokazati svojoj državi
da ste odani. Zato pjevate pjesmu.
Jer su države jako nesigurne.
Morate ih razuvjeravati.
I to stalno.
Trebale bi ići na terapiju,
riješiti probleme s vezivanjem, ali ne žele.
Shvaćate koliko je država nesigurna
tek kad je napustite.
Kad odlaziš i kad se vraćaš?
Vidite što pita vaša država?
Tako je nesigurna i ljubomorna.
„Gdje si bio?
Gdje si bio? U kojim zemljama?
I što? Imaš drugu državu?
To je ono što radiš?
Kakvi su ovo pečati? Tko ti je pečatirao putovnicu?”
„Kvragu, državo. Daj mi moju privatnost.”
Jedino tad pjevate himnu.
Kad je prisutna druga država.
To je jedini put.
Tomu i služi, da se tvoja država osjeća dobro.
U redu?
Znate što su državne himne?
One su geopolitički ekvivalent
onoga što žene rade
nama muškarcima.
Dame, znate onaj trik koji imate za svojeg muškarca?
Kad mu je povrijeđen ego
i morate ga zaliječiti.
Svaka žena u ovoj prostoriji ima trik
koji funkcionira na svakom tipu.
Znam da mnoge žene sad misle: „Šuti, Trevore!
Šuti!”
To je lijepa, suptilna tehnika.
Vani ste na ručku
i priđe vam neki tip.
Mišićav je, vježba, dobro izgleda.
Kaže: „Moj Bože, Michelle?”
„Justin? O, Bože.
Kako si?”
Vi kažete: „Tko je Justin? Što se događa?”
On kaže: „Ludo. Dvaput u dva tjedna?”
Vi mislite: „Dvaput? Kad je bio prvi put?
Tko je ovo?”
„Znam. Moj Bože. Kako si?”
„Dobro sam. Moramo razgovarati o faksu.
Razmišljao sam o njemu. Bili smo ludi na faksu.
Sjećaš se one noći?”
„Išla si na faks? Što se događa?”
Osjeća da vam se ego suši
kao grožđica na suncu.
Neće vas pogledati.
Neće od toga raditi nešto bitno.
Nastavit će razgovor.
No nježno će vam staviti ruku na bedro.
I početi je pomicati.
Nastavit će kao da se ništa ne događa.
„Znam, bili su ludi. Bila sam navijačica.
Što možeš? To je jedna od onih stvari.”
A ruka ide…
„U redu je.
U redu je, ti si veliki muškarac.
Snažni muškarac. Tako je.
Ne postoji drugi muškarac na svijetu. Samo ti. Pogledaj se.
Kako veliki muškarac, da.
Tko, ovaj tip? Ne znam tko je.
Da, mišićav je.
Ne volim mišićave.
Mrzim mišiće. Odvratni su.
Pogledaj ga, vježba, u formi je, sve je nabreklo.
Ne, odvratno je.
Što, pločice na trbuhu? Ne, ne želim pločice.
Ne volim pločice. Zato volim tebe.”
To je državna himna.
Umiruješ svoju državu.
Američka je himna zanimljiva.
Himna je sve što predstavlja Ameriku.
Amerika ima najzabavnija pravila o himni na svijetu.
To je jedina država u kojoj smijete pjevati himnu
kako god želite.
Kako god.
To ne možete nigdje drugdje.
Svugdje se himna izvodi onako kako je napisana.
Smisao je da bude dosadna.
Ne možete je promijeniti.
U Americi možete što želite.
Prvi sam put
to primijetio na košarkaškoj utakmici.
New York Knicksi protiv Toronto Raptorsa.
S obzirom na to da su Raptori iz Kanade,
morali su pustiti dvije himne prije utakmice. To je rijetkost.
U areni smo i čujemo glas.
„Dame i gospodo,
ustanite za kanadsku himnu.”
Svi su ustali
i pustili su snimku.
Vidjelo se da ih nije briga.
Bila je to kanadska pjesma. Uvijek ista.
O, Kanada
Nešto, nešto Vraća nas natrag
Znate pjesmu. Nemam vremena za to.
Otpjevali su kanadsku himnu.
Bili su gotovi.
Najavljivač je rekao:
„A sad, dame i gospodo,
ustanite za američku himnu.”
To mi je najdraži dio.
Svjetla se pogase.
Netko je došao do sredine arene.
Bilo je napeto, potpuna tišina.
Reci
Možeš li
Vidjeti
U ranu zoru
Što smo ponosno nosili
Zašto pokušavaš himnu učiniti da bude seksi? Što radiš?
Nije mi jasno.
Zašto želiš da bude seksi?
U Engleskoj nikad nećete čuti: „Remiks!”
Neka Bog čuva kraljicu
Bog čuva kraljicu Čuvam je seksi seksom
Čuvaj kraljicu Čuvajmo je
Seksi seksom Hajde, čuvaj kraljicu
Čovječe.
Njemačka je bila kul.
Onda smo otišli u Pariz u Francuskoj gdje sam nastupao
prvi put u životu.
Veselio sam se.
Uvijek sam htio nastupati u Parizu.
Nisam znao kako će biti. Ali znate što?
Pariz je onakav kakav govore da jest.
Jedan od najromantičnijih gradova u kojima sam bio.
Tisuću sam se puta zaljubio.
Bio sam sâm. Nije bilo bitno.
Da.
Svake noći ja i stjenice, dušo.
Uživao sam u Parizu
jer sam upoznao Parižane.
Osobno.
Ne stereotipe i onakve o kakvima se priča.
Upoznao sam prave Francuze i mnogo doznao od njih.
Doznao sam svašta nevjerojatnoga.
Primjerice, Francuzi imaju drukčiji odnos prema poslu
nego mi ostali.
Shvaćate?
U smislu da ih nije briga za njega.
Iskreno, meni je to inspirativno.
Mnogi od nas
previše su se vezali uz svoj posao.
Identificiramo se s njim.
Kad pitate nekoga: „Reci mi o sebi”,
on kaže: „Ja sam arhitekt.”
„Reci mi o sebi.” „Imam frizerski salon.”
„Reci mi o sebi.” „Ja sam učitelj.”
„Reci mi o sebi”,
i ljudi će vam reći što rade.
Na to se ljudi usredotočuju.
Francuzi to ne rade. Ne.
Nećete upoznati Francuza koji to radi.
Ako Francuza pitate: „Ispričavam se. Što radite?”
Reći će vam: „Ja?
Idem u šetnje s prijateljima i…
Volim dobro pojesti i…”
„Ne, što ti je posao?”
Rekao bi: „Posao? Pardon.
Dakle, posao?
Dišem i…
Pijem vodu, znate…
Naravno, moram također i voditi ljubav.”
Drukčiji način postojanja.
Ne osjećati povezanost s poslom. Bilo je divno.
Doznao sam za to jer su mi na letu za Pariz
izgubili prtljagu.
U redu? Da.
Sletio sam, a torbi nije bilo, nisu stigle.
Doznao sam za to čekajući prtljagu.
Usrano od aviokompanije da to radi.
Znaju da vam torbe neće stići.
Znaju u svakom trenutku gdje su vam torbe.
Ali to vam ne kažu.
Puštaju vas da stojite kao idiot
s nadom u srcu.
Mogli bi doći do vas prije uzlijetanja i reći:
„Neće doći.
Upozorenje.”
Ali ne čine to.
Puste te da poletiš sretan kao budala.
Sletio sam u Pariz.
Očekivao sam sjajno putovanje.
Skakutao sam. Bio sam samouvjeren.
„Uzet ću prtljagu,
otići u Pariz i istraživati.”
Došao sam do trake.
„Kul sam.
Tako je. Dajte mi da uzmem svoju prtljagu.
Ispričavam se.
Napravite mjesta.
Želim se nagnuti preko trake.
Onda prtljaga brže dođe.
Hajde, sretna torbo.”
Bio sam samouvjeren.
Prtljaga počne dolaziti. Stojim i procjenjujem ih.
„Tko još ima Samsonite?
Gdje je moja torba?”
Torbe se vrte,
a zatim prestanu izlaziti.
Počeo sam se brinuti.
Sve je manje torbi.
„Moja torba.
Nema moje torbe.”
Shvatio sam
da nije stigla.
Bilo je grozno. Isti osjećaj
kao kad sam bio dijete,
a mama bi me zaboravila u školi.
Identičan.
Stajao sam kod trake i osjećao se kao da imam deset godina.
„Ne, g. Wilkinsone, u redu je, možete ići.
Moja mama će doći. Ne brinite se, idite kući.
Doći će. Ne bi me zaboravila.
Ne, ona je…
Vjerojatno je negdje mrtva.
Vjerojatno leži mrtva u nekom jarku.”
Zaboravila me.
Katkad bi me zaboravila.
Morao bih hodati do kuće.
Sat vremena.
Kad bih došao kući
uvijek bi imala istu reakciju.
Radila je od kuće.
Imala je malo računalo na kojem je tipkala.
Ušao bih u kuću i zatvorio vrata.
Uvijek ista reakcija. Rekla bi:
„Ne, dušo!
Koliko je sati?”
Rekao bih: „Prekasno je.”
Neću lagati. Mrzio sam kad bi me ostavila u školi,
ali i volio sam te trenutke.
Zapravo mi nije bio problem. Volio sam hodati.
Nije mi bilo teško hodati.
Udarao sam kamenčiće, pjevao.
Došao bih do kuće i pomislio: „Ne, čekaj malo.”
Jedino sam tada
smio odgovarati mami bez posljedica.
Ikakvih.
Kad sam bio klinac,
niste smjeli odgovarati roditeljima.
Nisam bio bijelac. Znate što mislim? Niste smjeli…
Morao sam se čuvati.
Ali obožavao sam kad bi ona zeznula.
„Možeš li mi oprostiti?”
„Razmislit ću.”
Morao sam naći nekog da mi pomogne.
Pogledao sam uokolo,
stariji Francuz stajao je sa strane,
sijeda kosa, rumeni obrazi,
niski tip s naočalama.
Došao sam do njega.
Nosio je crvenu vestu.
Na francuskom je pisalo „Information”,
a ispod na engleskom
„Informacije”.
Bio sam…
„Bonjour. Zdravo. Bok.”
On kaže: „Zdravo. Bonjour.”
Pitam: „Engleski, francuski?”
Kaže: „Engleski, oui.”
„Možete li mi pomoći?
Nije mi stigla prtljaga.
Što trebam učiniti?”
On kaže: „Ondje je prtljaga. Nije došla.
Rekoh: „Dobro.
U redu.
Pokušajmo na francuskom.
Vidjet ćemo što će se dogoditi.”
Konačno smo se shvatili.
Poslao me u posebno područje kamo odete predati prijavu.
Iza pulta stoji drugi Francuz, mnogo mlađi.
Alžirskog ili marokanskog podrijetla.
Pravi Francuz. Kul tip.
Pomaže nekome.
„Puno vam hvala. Idući, molim.”
„Hej, čovječe.”
Pita me: „Što se događa, brate?
Kako si? Što ima kod tebe?”
Kažem: „Trebam pomoć, molim.
Prtljaga nije došla. Zagubila se.”
Kaže: „O, ne, prtljaga ti nije došla.
Čovječe.
Jesi li je tražio?”
Rekoh: „Što? Da, to sam prvo učinio.
Misliš da sam ovdje zbog društva?
Naravno, to je…”
Kaže: „Samo provjeravam.
Znači, nema torbe. Posve je…”
Kažem: „Da.”
„Čovječe, to je sranje, žao mi je zbog tebe.
To je grozno.
Što želiš sad učiniti?”
„Što želim učiniti?
Želio bih da vi nešto učinite.
Možemo li to prijaviti?”
„Želiš ispuniti papire ili tako nešto?
Za tvoje osiguranje, da ti mogu platiti.”
Rekoh: „Ne, to je zato da je možete naći i donijeti je.”
Kaže on: „Ne brini se, čovječe.
Nećemo je naći.
Ne, čovječe.
Ne brini se oko toga.
Znaš, ovo je Pariz.
Kad torbe nestanu, više ih nema.
Nikad se ne pojave. Nekad, ako imaš sreće.
Ali ako nije već ovdje, nestala je.
Petak je. Štrajkovi su.
Možeš otići. Ne uzrujavaj se. Možeš ići.”
„Da se ne uzrujavam?
To mi je prtljaga.
Sva moja odjeća.”
Kaže on: „Ali u Parizu si.
Trebaš odjeću? Ovo je Pariz, čovječe.
Idi i kupi odjeću.
Što ti je, čovječe? Skuliraj se.”
Bio je tako samouvjeren
da sam mislio da radim nešto pogrešno.
Posumnjao sam u sebe.
Otišao sam i mislio: „Jesam li pogriješio?
Previše sam vezan za prtljagu?”
Nije lagao. U Parizu ima sjajne odjeće.
Morao sam kupiti odjeću
jer nisam imao ništa za nastupe.
Ako odete u Pariz, uzmite viška novca
za kupovinu odjeće. Fantastična je.
Također ponesite
i dodatno samopouzdanje.
Trebat će vam kad kupujete s Francuzima.
Nisu vam prijatelji.
Još nisam bio u državi
u kojoj ste zaista sami kad kupujete.
Uđete u trgovinu i nitko vam ne pomogne. Ništa.
Ne znate tko radi ondje, tko išta radi.
Doslovno, kao Tajni zaposlenik.
Samo hodaju uokolo.
Prošlo je 20 minuta, nitko ništa.
Počeo sam sam birati odjeću i čuo iznervirani glas iza sebe:
„Mogu li vam pomoći?”
„Da. Trebam odjeću, molim.
Izgubili su mi prtljagu.”
A onda sam postao predmet šale
kao nikad u životu. Baš nikad.
Sve što sam izabrao
bilo je žestoko kritizirano.
Pitam: „Imate li ovo u medium veličini?”
Rekao je: „Medium?
Ne, mislite large ili XL, zar ne?
Medium za vaše tijelo?
Ne bih rekao.”
„Oprostite, molim?”
„Mislim da ste broj large. Donijet ću vam to.
Medium je previše za košulju.”
Rekoh: „Molim?”
Baš sve.
Htio sam kupiti jaknu.
„Mogu li uzeti ovu?”
„Ne, ova ne odgovara vašem tenu.
Morate razmisliti koje se boje slažu
s unutrašnjošću tkanine
i vašeg lica.
Ova nije najbolja.”
Rekao sam: „Hej, već imam nešto ovakvoga.”
„I nosite je?”
„Pa, više ne.”
„Ne, nosite je ako želite.
C'est tranquille. Slobodno.”
„Ne, sad ste mi zaprijetili.”
Znate što? Jednostavno je drukčije.
Prijatelj me pitao:
„Francuzi su seronje, zar ne?”
Rekao sam: „Nisu seronje.
Samo su jako iskreni.
U redu?”
Teško je reći koja je razlika.
Neki dan razgovarao sam s Francuskinjom
i skupio je hrabrost pitati.
Rekao sam: „Hej,
zašto su Francuzi
takvi?”
„Kako to misliš?”
Rekoh: „U trgovini su
jako zlobni.”
„Ne, nisu zlobni. Samo su ono što jesu.
Navikao si dolaziti u zemlje gdje se ljudi
boje da im nećeš dati napojnicu
pa stalno skakuću oko tebe.
'Mogu li vam pomoći?'
U Francuskoj želimo da svi imaju dobra primanja.
Dobru plaću.
Zato nismo toliko pod stresom.
U Americi je kupac kralj.
Znaš što radimo kraljevima u Francuskoj.
Znaš,
ovdje nije isto.”
Francuzi ne igraju tu igru.
Bili ste jako zabavni večeras.
Hvala vam.
Puno vam hvala.
Bio sam u pravu.
Zato se ide u Detroit.
Zaista. Sjajna ste publika.
Divna, raznolika.
I grad je fora.
Vidjeli smo ponešto.
Posvađao sam se s prijateljem Daveom.
On je redatelj ovih specijala
i jedan mi je dan rekao:
„Što radiš danas?”
Rekoh: „Ići ću nešto pojesti.”
„Čovječe, zašto ne obiđemo sve muzeje u Detroitu?”
Rekoh: „Možda jedan.”
„Kako to misliš jedan?”
Rekoh: „Ne sve. Kako to misliš sve?”
Kaže: „Čovječe, jesi li bio ovdje?
Znaš li koliko sjajnih muzeja ima?”
„Da, ali to je svejedno muzej.
Idem u jedan i to je sve.
Ne mogu toliko izdržati kao ti.”
„Kako to misliš da ne možeš izdržati kao ja?”
„Čovječe, uživaš u tome jer si bijelac.”
Šalio sam se. Zezao sam ga.
Samo sam ga zezao.
Brzo se uvrijedio.
Rekao je: „Što si rekao?”
„Jer si…”
Kaže: „Čovječe, bijelci ne vole muzeje.
Zašto to uopće spominješ?
Muzeji nisu ni u top pet stvari koje bijelci vole.”
Rekao je to sa samopouzdanjem
i takvim uvjerenjem
da sam pitao: „Što je top pet?”
Jer čudno je… „To nije ni u top pet.”
On u spavaćoj sobi ima popis na zidu
deset najboljih stvari.
Fantastično.
Razmislio sam i rekao: „Ne, jest.
Držim se svoje odluke.”
Odlazak u muzej.
Nije to loše.
Bijelci obožavaju muzeje.
Mnogi uživaju u muzejima,
ali bijelci ih obožavaju.
Obožavaju muzeje.
Ne postoji nijedno mjesto
s bijelcima, a da nisu izgradili muzej.
Nije bitno. Bijelci obožavaju muzeje.
Jeste li vidjeli bijelce u muzeju?
Hodaju uokolo smiješeći se i držeći ruke na leđima.
„Da, to smo bili mi.
I ovo.
Bilo nam je dobro.”
Bijelci obožavaju muzeje.
Ne bih to stavio na prvo mjesto, ali može u top pet.
Razmišljao sam.
Od pet stvari koje bijelci vole,
muzeje bih stavio na peto mjesto.
Na četvrto bih stavio plivanje.
U redu? Jer bijelci vole plivati.
To nije loše. Jeste vidjeli bijelce dok plivaju?
Izgledate fantastično.
Fantastično.
Kad bijelci plivaju, napravite nešto s kosom.
Izađete iz vode i…
Savršeno se vrati, kao kod patke.
Volio bih plivati.
Bijelci obožavaju plivanje.
Toliko ga vole
da možete osvojiti više olimpijskih medalja
u plivanju,
nego u drugim disciplinama.
Da, bijelci toliko vole plivanje.
Doznao sam za to
kad smo raspravljali tko je najveći olimpijac svih vremena.
Posljednja dvojica bila su Michael Phelps
i Usain Bolt.
Jedan je argument bio:
„Michael Phelps je bolji jer ima više medalja.”
A ja sam rekao: „Da, jer je varao.
Osvojio ih je plivajući.”
Ne kažem da Phelps nije velik.
Kažem da te medalje ne mogu biti argument.
Plivanje je jedini sport
u kojemu osvajate medalje radeći isto
na manje efikasan način.
To nema smisla.
Razmislite. „Sto metara slobodno.”
Gotovo. Zlato.
A sad ovo.
Još jedna medalja.
A ovo?
Još jedna medalja. A ovo?
Opet medalja.
To je sranje. Briga me što drugi govore.
Ne možete osvojiti više medalja.
Usain Bolt nema taj luksuz.
Kad on trči, trči na 100 metara i gotovo.
„Priprema, pozor…”
Trči.
Dođi do kraja, pobijedi, zlato.
To je to.
Ne može se okrenuti i reći:
„Odlično. Sad ću to učiniti leptir stilom.”
To ne postoji.
Trebalo bi, ali ne postoji.
Bijelci vole plivanje, pa su izmislili pravilo. Kužim.
Moralo bi biti, da.
Od top pet stvari, muzeji bi bili na petom mjestu,
a plivanje na četvrtom.
Broj tri,
čuditi se.
Bijelci se vole čuditi. Hajde.
Točno znate o čemu govorim.
Jeste li vidjeli bijelca koji ima loš dan,
nešto je pošlo po zlu?
Naprave ovakvu facu, začude se…
Bijelci se vole čuditi.
Stalno to vidite u trgovinama.
Dugačak je red, dobro?
Otvorena je samo jedna blagajna.
Svi mirno stoje.
Uvijek neki bijelac iskoči i kaže:
„Zašto ne otvore drugu…
Šalite se?
Što to… Zar vi…”
Jedino što bijelci vole više
jest naći drugog bijelca s kojim se čude.
Jeste li vidjeli?
Kad se god to dogodi, magija.
Totalna magija.
Bijelac se čudi.
Traži kontakt očima s drugim bijelcem
i onda se zajedno čude.
Kao da pretvore obično čuđenje u superčuđenje.
Vidiš ih kako gledaju. „Jeste vidjeli?”
„Znam.”
To je ključni trenutak čuđenja.
Morate izdahnuti. Sve ispustiti.
Život je težak, zrak mora izaći iz tijela.
Više ne možete ni disati.
Zato je toliko tornada na Srednjem zapadu.
Bijelci se čude…
Bijelci se obožavaju čuditi.
To je sigurno u top pet.
To je moj popis. Pet stvari koje bijelci vole.
Muzeji su na petom mjestu.
Plivanje na četvrtom.
Čuđenje na trećem.
Na drugom je biti bijelac.
Slatko je to. Ne krivim vas.
A onda imamo prvo mjesto.
Ovo je moja lista.
Ništa ne želim reći.
Ako se ne slažete, napravite svoju.
Ovo je osobno mišljenje.
Ali postoji jedna stvar
i samo jedna,
koju bijelci vole više od svega.
„Sweet Caroline.”
Reći ću vam nešto, Detroite.
Ništa ne donosi veselje
u dušu bijelca
kao zvuk te pjesme Neila Diamonda.
Nije važno gdje.
Bio sam na svim kontinentima
i u mnogim zemljama.
Kad ta pjesma zasvira
oči bijelaca zasvijetle.
Kao agenti spavači koji su se aktivirali.
I to svaki put, bez greške.
Svaki put.
Nije riječ o glazbi, mogu svirati i druge pjesme.
Na roštiljanju ili bejzbolskoj utakmici
ili uredskoj zabavi.
Druge pjesme sviraju u pozadini. Ne obraćaju pažnju.
Ali kad krene ta pjesma,
aktivira se bjelački DNK.
Ne znam što je to.
Ali omete sve ostalo.
Vidite bijelce kako se druže.
Govore: „Da,
posao, spajanja i akvizicije.
Nešto od toga.”
„Znam, vratit ćemo se na to.
Zapamtimo to.”
Krene ta pjesma
i svaki put…
Mislite da se neće dogoditi, ali uvuče se.
Uvijek mislite da se neće dogoditi.
Ali uvijek je isto.
Nisam rekao da se pridružite.
Nisam rekao: „Sad svi zajedno.”
Ili: „Na tri.”
To izlazi vaša bjelina.
Jeste li osjetili?
To ste bili vi. Rekli ste: „To je to!
Ovo je naš trenutak!”
Ja sam bijelac
Bijelac, bijelac
Pogledajte se. Sjajite! Pogledajte si lica.
Pogledajte to veselje.
Prije deset minuta: „Ne znam za ovoga.”
A sad mislite: „Najbolji komičar!”
Nemojte izgubiti to veselje.
Vi bijelci.
Držite se za njega. Ono je blago.
To je najljepša stvar na svijetu.
Ništa ne uveseljava bijelce više od te pjesme.
Ona je čisto, necenzurirano bjelačko veselje.
To je ta pjesma.
Bijelci joj ne mogu odoljeti.
Zaboravite na 23andMe.
Ako želite doznati koliki ste bijelac,
pustite tu pjesmu.
Što ste glasniji, to ste bjelji.
Upravo sam vam uštedio novac.
Nisam još vidio nijednog bijelca…
To je Marco za vaš Polo. To je ta pjesma.
Reći ću vam,
ako se ikad, ne daj Bože, dogodi veliki potres,
i ljudi zapnu pod ruševinama,
prijavio bih se za traženje bijelaca.
Rekao bih: „Vi nađite ostale.
Ja ću ovo riješiti!”
„Našao sam još jednog!
Jesi li dobro?”
Sad neki od vas misle:
„Trevore, volimo tu pjesmu, ali nije nam najvažnija.”
Da? Zašto mi onda niste pomogli pjevati himnu?
Detroite, bio si sjajan.
Puno vam hvala.
Bilo mi je odlično s vama.
Cijenim vas.
Laku noć.
Kakvi smo bili?
Uvijek upali, Neile Diamonde.
U redu.
Upali svaki put.
Puno vam hvala.
Bilo je fantastično. Hvala.
Prijevod titlova: Željka Ljubičić Berić