Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VÍTEJTE V DETROITU
Detroite, potlesk
pro Trevora Noaha!
KDE JSEM TO SKONČIL
Co se děje, Detroite?
Jak se všichni máte?
Vítejte na představení.
Děkuji, že jste přišli.
No ne. To je večer. To je pocit.
Tady v Detroitu v Michiganu.
Dokázali jsme to.
Opravdu mě to baví, upřímně, baví mě to všude.
Bavím se na svých živých představeních víc než kdykoli předtím.
Užívám si teď Ameriku víc než kdykoli předtím.
Každý den.
Vlastně ani nevím proč.
Myslím, že…
Užíváte si nějaké místo jinak, když tam možná končíte.
Je to prostě…
Je to jiný pocit. Jakoby…
„Jak to chutná? Poslední sezóna?“
Protože s Amerikou nikdy nevíte.
Každý den je nejlepší
a možná taky poslední.
Vážně si to užívám.
Tenhle rok byl požehnaný, protože…
Cestoval jsem kolem světa,
na mnoha místech jsem hrál poprvé.
Tam, kde jsem vždy chtěl dělat komedii, vždy jsem to chtěl zkusit.
Měl jsem úplně poprvé představení v Berlíně.
To bylo opravdu úžasné.
Nebudu lhát, lidi mě strašili, než jsem tam jel.
Stejně jako s Detroitem: „Dávej pozor, je to Detroit.“
S Německem to tak bylo taky.
Když jsem jel do Německa, lidi říkali: „Kámo, Německo?
Smějí se vůbec?“
Já na to: „Jak to myslíš, jsou to lidi.“
„Já nevím, kámo. Smějí se?“
Zviklali mě.
Když jsem jel do Německa,
říkal jsem si, že Němci možná budou jen sedět a říkat:
„Ja, ja, aha.
To byla komedie.“
Ale tak to není. Smějí se.
Jsou skvělé obecenstvo.
Berlín jsem si opravdu užil.
Tohle město se vám dostane pod kůži, protože je…
Je tak kulturně rozmanité.
Najdete tam vzkvétající uměleckou scénu.
Fantastickou hudbu.
Historii…
Historie Berlína je opravdu dlouhá a bohatá.
Kdykoli cestuji, chci si prohlédnout město.
V Berlíně jsem šel na prohlídku s průvodcem
a fakt jsem si to užil.
Ale přál bych si, aby mě někdo varoval, jak trpká je historie Berlína.
Protože to vlastně byla centrála nacistů.
Takže je všechno spojené s Hitlerem. To jsem nevěděl.
Já myslel, že jdeme na pěknou prohlídku.
Pokládám hodně otázek. Jsem zvědavý.
To všem zkazilo náladu.
Procházeli jsme město.
Průvodce hraje svou roli.
Byl veselý. Říká: „Za mnou vidíte
jedno z největších letišť, které kdy bylo na světě postaveno.
Ja, je to světoznámé letiště tady v Berlíně
a je tak velké, že jsme tu mohli natočit
hollywoodský film Hunger Games.
Ja, máte otázky?“
A já se zeptal: „Jak je to letiště staré?“
On říká: „Skoro 100 let.“
A já se zeptal: „Páni! Kdo ho postavil?“
„Ano. To je ta nešťastná část
zdejší historie.
Tohle letiště postavil Hitler.“
Viděl jsem, že jsem to pokazil.
Chci pozvednout náladu:
„Který Hitler?“
On na to: „Který Hitler?“
„Jaký jiný Hitler?“
Říkám: „Třeba Henry Hitler.“ „Henry Hitler?
Kdo sakra je Henry Hitler?“
Já říkám: „Vy neznáte Henryho Hitlera?“
Nefungovalo to.
Jako: „Kámo.“
Bylo to napjaté, ale fajn.
Když říkám fajn, mám na mysli…
Bylo dobré být na místě,
kde lidé nepohřbívají svou historii.
Co tím chci říct…
Chci říct, že když cestujete po Německu,
i kdybyste nešli do muzeí, nemůžete uniknout minulosti Berlína
a tomu, co Německo udělalo.
Památky jsou všude ve městě.
Významné památky.
Připomínají, co Německo udělalo milionům Židů
a ostatních lidí z celého světa.
Vidíte to, rozumíte tomu, oni o tom mluví.
Učí o tom děti. Děti se o tom učí ve škole.
Říkají jim: „Tohle Německo udělalo.“
Ujišťují se, že to vědí.
Ale nedávají jim za to vinu.
Což je úžasná rovnováha.
Říkají dětem: „Hele, děti. Doufám, že tomu rozumíte.
Tohle Německo udělalo.
Vy za to nejste zodpovědné, protože jste tam nebyly.
Nicméně jste budoucností Německa
a je na vás, aby se to už nikdy nestalo.“
To se mi na Německu líbilo,
že mluví o své historii, že o ní mluví otevřeně.
Vědí, že to bolí.
Vědí, že to odhaluje něco ošklivého
o nich samých, ale oni se před tím neskrývají.
Když jsem je tak viděl, říkal jsem si:
„Kéž by tohle Amerika udělala se svou historií.“
Protože vy…
Všimli jste si, jak trapné je
mluvit o historii v Americe?
Cítíte napětí.
Je jedno, o jakou historii jde. Nastane tam napětí.
Kolumbův den je jedním z nich.
Každý rok je kvůli tomu v New Yorku hádka. I tady v Detroitu.
Byla tu busta Kryštofa Kolumba, přibližně 110 let stará.
Půlka Detroitu říkala: „Musíme se jí zbavit.“
Druhá půlka: „Nechte ji, kde je.“ Velká hádka.
V New Yorku se děje to samé každý rok. Kolumbův den.
Kolumbův den, Den původního obyvatelstva.
Jednou jsem viděl ve zprávách rozhovor.
Nemělo to být legrační, ale mně to tak přišlo.
Reportér se ptá chlápka:
„Jak oslavíte Den původního obyvatelstva?“
On na to: „To je Kolumbův den.
Už mě nebaví, jak pořád někdo mění názvy.
Na ten den jsme hrdí.
Je to Kryštof Kolumbus. Kolumbův den. To se nezmění.
Jak by bylo vám, kdyby někdo přišel,
vzal něco, co tu bylo už dlouho,
a prostě se rozhodl to změnit na něco jiného?
Jak byste se cítil?“
„Není to právě to,
o čem Kolumbův den je?“
Budu upřímný. Den původního obyvatelstva se mi nelíbí.
Ten název. Je to zbavování se odpovědnosti.
Nemyslím, že je to dost specifické.
„Den původního obyvatelstva.“ Jakého? Kde? Jak?
Potřebuji víc detailů.
Víte, co se mi na Kolumbově dni líbilo?
Byl specifický.
Ano. Byl to specifický inspirující příběh
muže jménem Kryštof Kolumbus,
který věřil, navzdory osudu,
že by měl plout opačným směrem kolem světa
a dostat se do Indie z druhé strany.
Nikdo mu nevěřil.
Jo.
Řekl: „Udělám to.“ Oni říkali: „Nedokážeš to, Kryštofe.“
On na to: „Dokážu.“ Oni: „To nedokážeš!“
On říká: „Ale dokážu!“ Oni: „Nedokážeš!“
A on sehnal peníze, léta bojoval a nakonec sehnal lodě.
A plul na opačnou stranu kolem světa
a nedokázal to.
Nejenže nepřistál na druhé straně Indie,
ale skončil v místě zvaném Karibik.
A tvrdil: „Tohle je Indie.“
A lidi říkali:
„Nevím, jestli sis dal nějakou bylinku, kterou vozíme,
ale tohle fakt není Indie.“
On na to: „Tohle je Indie a vy jste indiáni.“
A oni: „Bratře, my nejsme indiáni.“
On říká: „Poznám indiány, když je nevidím.
Jste indiáni, jen jste zdaleka.
Jste západní indiáni.“
A na tom si trval.
Kryštof Kolumbus o tom byl přesvědčen celý život.
Ostatní objevitelé mu říkali: „Kryštofe,
tys nedoplul do Indie.“
On na to: „To je Indie.“
Oni: „To není Indie.“ On na to: „To je Indie.“
Zemřel a nikdy nepřipustil možnost,
že nikdy nedoplul do Indie.
Nejen to, přátelé, on nikdy nevstoupil do Ameriky,
nikdy.
Nikdy.
A přesto po něm
je pojmenovaný
státní svátek
v Americe.
To je, přátelé, inspirující příběh o tom,
jak běloši umí odprezentovat prohru.
Víte, jaké sebevědomí je k tomu potřeba?
Nikdo jiný. To je sebevědomí bělocha.
Nikdo jiný takové sebevědomí nemá.
Pluje nesprávným směrem na nesprávné místo.
Říká nesprávným jménem nesprávným lidem: „Mám pravdu.
Chci svůj svátek.“
Tohle nikdo jiný nedokáže.
Tohle je úroveň sebevědomí, o kterou bychom se měli snažit,
sebevědomí bílého muže.
Ženy by tohle nedokázaly.
Kdyby žena řekla: „Popluji opačným směrem kolem Země.“
Křičeli by: „Upalte ji. Je to čarodějnice!“
Dokázali by to lidé jiné barvy pleti?
Myslíte, že by to dokázali černoši?
Černoši hodlají plout kolem světa opačným směrem.
A dostali se na místo, kde neměli být.
Zatčeni za vniknutí na cizí pozemek.
„Co tady děláte?“
„Moje chyba, myslel jsem, že pluji do Indie.
Moje chyba, omlouvám se.
Nevím, co jsem si myslel.
S těmi loděmi jsme si neměli začínat. Nikdy to nekončí dobře.
Omlouvám se.
Už se to nikdy nestane.“
Proč chcete pohřbít svou historii?
Je v ní tolik zábavy a ponaučení.
Víte?
Mám pocit, že Amerika se posunuje tím směrem.
Chce méně historie a méně kontextu.
Podívejte se, co se děje s učebnicemi.
Například na Floridě zakazují učebnice
nebo z nich odstraňují části o otrokářství.
Rodiče se o to zasazují. Říkají věci jako:
„Ne, otrokářství odstraňme. Děti se necítí dobře, když to čtou.“
Jiní rodiče říkají: „Nechme ho tam.
Děti se tak učí.“
A hádají se mezi sebou. A já si říkám: „Proč?“
Kvůli tomu se hádat nemusíme.
Nikdo by se kvůli tomu neměl hádat.
Děti učebnice nečtou.
Sledují TikTok.
Chcete oslovit děti? Musíte to udělat tam.
Existovalo otrokářství.
Přijely lodě,
jo…
Budu upřímný. Nemyslím si, že učebnice jsou ten problém.
Je to jeden z uměle vytvořených problémů.
V Americe se to děje často, lidi se kvůli nim naštvou,
opravdu se rozčílí
a hádají se kvůli něčemu, co vlastně žádný problém nebyl.
Říkám to, protože tomu upřímně věřím.
V Americe politici odvedli dobrou práci,
když zmanipulovali Američany, aby se hádali kvůli problémům,
které vůbec žádnými problémy nejsou,
aby nevěnovali pozornost skutečným problémům.
Víte?
Když se dohadujete o tom, co je v knížce,
nevěnujete pozornost inflaci, která je mimo kontrolu.
Nevěnujete pozornost nájmům, které jsou mimo kontrolu.
Lidi si nemůžou dovolit bydlení.
Platy nikdy nedorovnávají inflaci.
Korporáty kradou miliardy dolarů
svým zaměstnancům bez jakýchkoli následků.
Tomu nevěnujete pozornost.
Věnujete pozornost tomu, co je působivé a jednoduché.
To vás drží při životě.
Můžou transsexuálové používat veřejné záchody?
Uměle vytvořeno.
Kdo se s tím kdy setkal? Upřímně.
Kdo se kdy setkal s tímhle problémem?
Víte, co udělali? Nějaký politik si pomyslel:
„Tady je drobný příběh, který ovlivňuje pár lidí.
Uděláme z toho celonárodní problém,
o který se všichni budou přít.“ Kdo to zažil?
Kdo byl někdy v situaci, že jste byli na záchodě
a najednou se strhla potyčka a lidi říkali:
„Promiňte, s tímhle pohlavím jste se narodil?
Souhlasí s cedulkou na dveřích?
Odpovídají jí vaše genitálie?
Můžu je vidět?“
Kdo to kdy viděl?
Nikdo.
Ale hádáme se kvůli tomu, protože je to působivé.
„Kdo může používat jaké toalety.“
Koho to zajímá?
Namítnete: „Transsexuály to zajímá.“
Chtějí vědět, jestli můžou na záchodky.
Jo. Jděte na záchod, na který chcete. Kdo vás zastaví?
Ne, vážně, je to veřejný záchod.
Kdo vás zastaví?
Řekněte mi, kdo bude vymáhat tenhle zákon?
Nemůžeme vymoct ani to,
aby lidi kadili do mísy.
Ale myslíme si, že nějak magicky zjistí, jestli jste se tak narodili.
Jděte na záchod, na který chcete. Proč plýtváme časem?
Jiní lidi říkají:
„Hádáme se, protože musíte vědět, kdo…“
Něco vám řeknu. Jestli trávíte dost času tím,
že poznáváte genitálie ostatních na veřejných záchodcích,
jste úchyl vy.
Bojím se o vás.
Na veřejných záchodcích všude na světě je jedno pravidlo.
A sice že tam jdete a nevěnujete nikomu pozornost,
zadržíte dech a vypadnete.
Přestaňte postávat a zírat na ostatní.
Každý muž tady ví, že když jste na záchodě,
jdete dovnitř, koukáte před sebe, čůráte,
nekoukáte do stran.
Maximálně kouknete nahoru, dolů.
Nedíváte se na nikoho jiného.
Chlápek vedle vás se začne dusit. Neotočíte se.
Netřesete se, nepohnete se.
Slyšíte ho, že…
Řeknete: „Hele, kámo.
Jste v pořádku? Hej.
Hele, jste v pohodě?
Mám zavolat… Hele, jste v pohodě?
Mám zavolat…“ „Nekoukejte na mě.“
Co to děláme?
O čem se to dohadujeme?
O veřejných záchodcích.
Jestli znáte historii, víte, že se to v Americe děje pořád.
Děje se to znovu a znovu.
Byla doba, kdy ženy v Americe bojovaly za právo používat veřejné záchody.
Představte si to.
Byla doba, kdy ženy nesměly používat veřejné záchodky
napříč Amerikou a musely bojovat.
A byli tu naštvaní chlapi, říkali: „To je šílené.
Ženy na veřejných záchodech? To je šílenost!
Jak to bude fungovat?
Půjdou dovnitř, když tam budeme čůrat?
A pak co? Budou se nám dívat na ptáky?
A budou se smát?“
Jen si pomyslete, dámy.
Byla doba, kdy ženy směly poprvé vstoupit do pracovního procesu,
a nebyly tam pro ně žádné toalety.
Takže jestli jste byly tenkrát venku a potřebovaly čůrat
nebo kadit, hajdy domů.
Jo. A kadit říkám teoreticky,
nevím, jestli to opravdu děláte.
Myslím, že žádný chlap to neví. Buďme upřímní. Nevíme.
Předpokládáme to na biologickém podkladu, ale já nevím jistě,
jestli nějaká žena opravdu…
Pánové, zamyslete se nad ženou ve vašem životě.
Víte, kdy naposled kadila? Nemyslím si, že to víte.
Pro toto tvrzení neexistují žádné forenzní důkazy.
Žádný zápach.
Žádné skvrny. Nic.
Dámy, nevím, kdo dělá vaše toaletní PR,
ale odvádí skvělou práci.
Skvělou práci.
Ženy jdou na záchod a ten voní ještě líp, když odejdou.
Jak?
Nikdy nevíte, kdy dáma kadí. Nikdy.
Protože ženám oboje trvá stejně dlouho.
To je nejpůsobivější. Nedáte nic znát.
Žena jde čůrat, trvá jí to deset minut.
Jde na záchod. Dobře.
Jde tam, čůr, čůr, čůr, vyjde, umyje si ruce,
přepudruje si nos, pošle zprávu, vrátí se ke stolu.
Nic nevíte. Jo.
Jde kadit, zase to je deset minut.
Jde na záchod, udělá potřebu,
bobek, bobek, bobek a vyjde ven.
Umyje si ruce, přepudruje nos, pošle zprávu. Vrátí se.
Nic nevíte.
U mužů víte přesně, co dělají.
Diskrétností neoplýváme.
Víte, když muž jde čůrat. Proč?
Dvě minuty.
Na záchod, jsme tam. Superrychle.
Jako zastávka v boxu F1.
Vejdeme dovnitř, vyčůráme se, vyjdeme ven,
předstíráme, že si myjeme ruce, a jdeme zpátky.
Jak víte, že jdeme na velkou?
Je to jasné. Jdeme na záchod a nikdy se nevrátíme.
To bylo naposled, co jste nás viděli.
Rodina vyvěšuje v restauraci letáky o pohřešovaném.
„Viděli jste tohoto muže?“
Lidi se hádali kvůli záchodům v Americe pořád.
Pořád. Byla doba, kdy černoši museli bojovat,
aby mohli na záchodky.
To samé. Černoši říkali: „Proč nemůžeme používat veřejné záchody?“
A opět se lidi rozčilovali:
„Tohle je šílené.
Černoši na veřejných záchodech?
Jak to bude fungovat?
Budou tam stát, když budu čůrat?
Budou mi koukat na ptáka?
A budou se smát?“
Jo. Pamatuji si,
jak byla diskuze v Americe,
jestli homosexuálové mohou používat záchody.
Bylo to opravdu téma diskuze.
Pamatuji si rozhovory s lidmi ve zprávách.
„Měli by homosexuálové používat stejné toalety jako heterosexuálové?“
„Ať si dělají, co chtějí,
když to dělají v soukromí, v pořádku.
Ale řekněte mi.
Jak to bude fungovat?
Jste s nimi na záchodě a pak co?
Homosexuál tam stojí,
já čůrám a on mi kouká na ptáka?
A pak ho vezme do ruky.
A začne mi ho honit.
Začne ho honit,
mně ztvrdne a bude se mi to líbit?
A bude to jedna z mých nejlepších zkušeností?
A pak se tam budu vracet každý týden
a doufat, že ho tam potkám, a ono jo?
A pak si dáme rande venku v pěkné restauraci
a navzájem se poznáme?
A o pár let později se vezmeme
a naše rodiny spolu budou šťastné až do smrti?
Tohle opravdu chcete?“
Páni.
Veřejné záchody.
Proto nepohřbívejte historii.
Víte, co se stalo a co můžete předpovídat.
Rozumíte tomu, proč se to stalo.
Německo to dělá skutečně ohromujícím způsobem.
Nikdy nebude dokonalé.
Ale Německo je jedna z mála zemí,
která aktivně zaplatila odškodné za to, co udělala.
Jedna z mála zemí na světě, která se aktivně omluvila,
a jedna z mála zemí na světě, která má jasnou představu,
jak změnit, co si o sobě myslí a co si o ní myslí svět.
Po druhé světové válce Německo změnilo řadu zákonů.
Změnili ikonografii země.
Co můžete vyvěsit, kam to vyvěsit.
Změnili svou hymnu.
Jo, představte si to, změnili hymnu.
Měli pocit, že jejich hymna byla nacionalistická píseň,
kterou nacisté inspirovali lidi nesprávným směrem.
Změnili ji. Původní píseň se jmenovala
„Deutschland, Deutschland über alles“.
Nejspíš jste ji slyšeli ve starých filmech.
Zpívala se takto…
V překladu to znamená:
Německo, Německo nade vše,
nade všechno na světě.
A určitě to tak mysleli.
Většina hymen je teoretická,
Němci jsou přesní.
Po druhé světové válce si řekli: „Musíme změnit přístup.“
A tak změnili hymnu.
A nová slova.
Nová slova zní takto…
V překladu to je:
Jednota, právo a svoboda
pro všechny lidi, co žijí v Německu.
Což je rozkošné.
Je to rozkošné. Mohli napsat písničku:
Promiňte, promiňte, je nám to moc, moc líto.
Omlouváme se za to, co jsme udělali.
Oceňuji, že to udělali, ale nešel bych tak daleko.
Nebudu lhát. Nešel bych tak daleko.
Myslím, že über alles je strašné. Tak by lidi myslet neměli.
Ale hymna by měla lidi inspirovat.
Musíte… Našel bych střední cestu.
Ta moje by byla:
Německo, Německo,
někde mezi pěti nejlepšími.
Ne nade vše na světě.
Protože jsme jasně mezi pěti nejlepšími, když se nad tím zamyslíte,
Amerika je číslo jedna,
pak je Velká Británie, pak je Francie a Španělsko
a pak jsme my, číslo pět.
Ale Španělsko vlastně není lepší než my.
Takže jsme číslo čtyři.
Číslo čtyři v…
Jo, ale Francie nemá moc silnou ekonomiku.
Takže jsme možná třetí na světě.
Ale nad námi je Anglie… Brexit nebyl dobrý nápad.
Takže jsme možná číslo dva a Amerika je číslo…
Ale volby tam nejsou moc stabilní. Takže…
Takže možná jsme über alles na světě.
Je to jedna z největších věcí, co udělali, a nikdo o tom neví.
Povídal jsem si s jedním Němcem.
Byl tím zmatený. Úplně zmatený.
Říkal: „V Německu jsme udělali tolik věcí.
Hymna pro nás byla velká změna.
Určitě o tom mluví celý svět.“
Já na to: „Ne.“
A on: „Co tím chceš říct?
Co tím chceš říct? Kdo o tom nemluví?“
Já na to: „Nikdo o tom nemluví.“
„Kdo je nikdo?“ Já říkám: „Nikdo. Vůbec nikdo.
Nikdo mimo Německo o tom ani neví.“
„Jak to, že to neví?“ Já na to: „Jak to myslíš?
Je to německy. Nikdo nemluví německy mimo Německo.
Jak by to mohli vědět?
Taky jste udělali něco divného.
Změnili jste slova,
ale hudba zůstala stejná.“
To je podivný krok.
Řeknete si: „Ta píseň je hrozná a změníme ji.“
„Ja. A co hudba?“
„Ne, tu necháme, protože jsem se naučil všechny kroky. Ja.“
Nejspíš proto většina lidí neví, že se to změnilo.
Nechali jste hudbu. Většina lidí nezná slova.
Známe jenom hudbu.
Nikdo neví, že Michael Jackson zpíval: „Jsi ležák.“
Nikdo to nevěděl.
Teď si říkáte: „Kdy řekl ‚ležák‘?“
Zpívali jste si to celý život…
Jsi ležák.
Nikdo nezná slova. Známe jen hudbu.
Tohle Německo udělalo. Divné.
Je divné nezměnit hudbu. Protože s hudbou jdou emoce.
Snažil jsem se mu to vysvětlit. Nepochopil to.
A mně došlo, co mi to připomíná.
Co Německo udělalo,
by mohlo být jako ve Star Wars, že?
Znáte Star Wars. Vezměme si třeba Dartha Vadera.
Kdykoli Darth Vader přijde na scénu,
kdykoli přistane na jedné z těch planet,
vždycky víte, že se něco stane,
něco špatného,
protože má svou hudbu.
Hudba vám řekla, co se bude dít.
Loď přistála a…
Dveře se otevřely…
A stál tam on.
Ale nikdy by…
Nikdy by se tam neobjevil, kdyby nehrála ta písnička.
Nikdy. Bude tam s dýdžejem vedle sebe:
„Dýdžeji, zahraj tu mou.“
„To je správně.“
A potom jste věděli, že se něco stane.
Dolů.
„Poklekni přede mnou, Jedi.“
„Nepoklekneme, Darthe, budeme bojovat.“
„Mě nemůžete porazit.“
„Je tak silný. Nevím, jestli vyhrajeme.“
„Jej porazíme.“
„Sílu použijeme.“
„Porazil jsi mě.“
„Dokázali jsme to, mistře Yodo, dokázali!
Máme Dartha Vadera!“
„Skutečně, porazili jsme ho.“
„Co budeme dělat teď?“
„Říši osvobodíme.
Cestovat budeme, dobré zprávy rozšíříme.“
„Jdeme na to.“
„Ano, písničku novou si zahrajeme.“
„Jsi volný.“
Je to divné, to je vše.
Ale stejně je to pořád působivé.
Změna hymny není maličkost.
To rozhodně ne.
Jakákoli změna.
Vedeme tenhle rozhovor.
A potom řekl něco zajímavého:
„Viděli jsme, že Německo musí změnit, jak vidí samo sebe,
abychom změnili to, co dělalo.
Proto jsme změnili hymnu.“
Říkal jsem si: „To je síla.“
Říká: „Myslíš, že Amerika by mohla změnit…“
Já na to: „Ani tu větu nedokončuj.
Ani tu větu nedokončuj.“
Jedna věc, co jsem se naučil,
je, že Amerika nenávidí změny.
Amerika nemá ráda změny.
Chcete změnit to, co změnilo Německo?
Peníze, vlajky, hymnu. Děláte si srandu?
Pamatujete, jak chtěli změnit dvacetidolarovku?
Pamatujete?
Chtěli na ni dát Harriet Tubmanovou.
Lidi se hrozně naštvali, tak to odložili na neurčito.
Lidi šíleli. „Co to děláte?“
„Chceme dát Harriet…“ „Jak se opovažujete?
Jak se opovažujete odstranit prezidenta USA z dvacetidolarovky?
Jak se opovažujete…
Kdo je na ní?“
„Jak se opovažujete odstranit Andrewa Jacksona z dvacetidolarovky?“
„Dají Harriet Tubmanovou na přední stranu,
Andrew Jackson bude na zadku.“
„Dáte amerického prezidenta na zadní stranu? Na zadek?
To je neuctivé!“
Vůbec ne.
Jestli znáte historii, víte,
že Andrew Jackson by byl rád na zadku černošky,
tak nechápu, proč vás to tak stresuje.
Nikdo by netratil.
Ale lidi byli naštvaní.
A teď chcete navrhnout změnu vlajky?
Navrhujete změnu hymny?
Dvě věci jsem se naučil, co žiju v USA.
Respektuj vlajku
a respektuj hymnu.
Nevím, co to znamená.
Ale řídím se pravidly.
Říkám, že nevím, co to znamená. Je to matoucí.
Lidi říkají: „Respektuj vlajku!“ a já to beru.
Ale potom ti samí lidi čtvrtého července
na sobě mají vlajku jako spodní prádlo.
To se počítá?
A podíváš se nahoru a myslíš si:
„Tahle vlajka, tyhle koule.“
Nikdy bych nenavrhl nic z toho změnit.
Hymna? Ne, hymnu nikdy.
I když malá změna by neuškodila.
Je to velmi násilná hymna.
A Amerika se potýká s násilím.
Možná trochu mírnější…
Je to násilná hymna.
Je to jediná hymna, co znám,
ve které vybuchují bomby.
Jo. Ve vaší hymně
jsou rakety a bomby.
Jako film Michaela Baye v písničce.
Všechno vybuchuje ve zpomaleném záběru.
Skoro jako byste vyhrožovali ostatním zemím.
„Bomby vybuchují a rakety létají.
Neopovažte se.“
Je to jako gangsterský rap.
Opravdu ano.
Americká hymna je jako gangsterský rap.
Má stejné prvky.
Má násilí, výhrůžky.
Víte, čím se podobá gangsterskému rapu?
Americká hymna je jediná hymna,
ve které můžete dát slovo „vole“
na konec každého verše,
a píseň pořád bude dávat smysl.
Během noci dokazovaly,
že naše vlajka tam dál vlaje,
vole.
Mám rád americkou hymnu, nebudu lhát.
Je vzrušující a znám všechna slova. Nevím jak, ale znám je.
Tuhle píseň slyšíte tolikrát, že ji znáte.
Něco jako:
Celý národ je na tvé straně.
Je to…
Je to to samé. Nechci ji znát.
Kéž bych mohl získat to místo v mozku zpátky.
Americká hymna je taková, protože ji v Americe slýcháme tolikrát.
Tohle je jediná země, kde jsem kdy žil,
kde hrajete hymnu,
i když není přítomná žádná jiná země.
Na basketbalovém zápase, fotbalovém zápase,
pivním zápase, národní hymna.
Je to normální, když žijete v Americe celý život.
„Jak jinak to jde dělat?“
Řeknu vám…
Řeknu vám, jako někdo, kdo přichází ze zbytku světa,
to není pravidlem.
Není. Ve většině zemí na světě
hrají hymnu možná jednou za rok ve státní svátek
nebo při zápase proti jiné zemi.
Potom ji hrajete.
Protože je tam jiná země
a vy musíte dokázat svojí zemi,
že jste loajální. Proto ji zpíváte.
Protože země jsou velmi nejisté.
Musíte je uklidňovat.
Neustále uklidňovat.
Měly by jít na terapii,
řešit svůj problém s lpěním na věcech, ale ne.
Dojde vám, jak nejisté země jsou,
když opustíte tu svoji.
Vrátil jste se už někdy?
Takové otázky klade.
Tak nejistá, tak žárlivá.
„Kde jsi byl?
Kde jsi byl? Ve kterých zemích?
Co teď? Teď máš jinou zemi?
Tohle děláš?
Co je to za razítka? Kdo ti orazítkoval pas?“
Vy na to: „Páni, země! Nech mi nějaké soukromí.“
Proto zpíváte hymnu jenom v případě,
že jsou přítomné jiné země.
Jen v tomto případě.
Proto byla vytvořena, aby se vaše země cítila dobře.
Jasné?
Víte, co jsou hymny?
Hymny jsou geopolitickým ekvivalentem
toho, co ženy dělají
nám mužům.
Dámy, mluvím o tom triku, který máte na muže ve svém životě.
Kdykoli je jeho ego pošramocené
a vy se musíte snažit to napravit.
Každá žena tady má svůj trik,
který funguje na každého muže.
Mnoho žen v publiku si teď myslí: „Buď zticha, Trevore!
Buď zticha!“
Je to krásná, rafinovaná technika.
Jste spolu na obědě
a nějaký kluk přijde k vašemu stolu.
Je namakaný, chodí do fitka, vypadá fakt dobře.
Říká: „Panebože, Michelle?“
Ona na to: „Justine? Panebože.
Jak se máš?“
Vy si říkáte: „Kdo je sakra Justin? Co se to děje?“
On říká: „To je něco. Dvakrát ve dvou týdnech?“
A vy si říkáte: „Dvakrát? Kdy bylo poprvé?
Kdo je to?“
„Já vím. Panebože. Jak se máš?“
„Mám se dobře. Musíme zajít na kafe a pokecat o vejšce.
Jo, myslel jsem na to, jak bláznivé to byly roky.
Pamatuješ tu noc?“
„Tys chodila na vejšku? Co se děje?“
Ona cítí, jak vaše ego
pomalu chřadne jako rozinka na slunci.
A nepodívá se na vás.
Nedělá z toho nic velkého.
Pokračuje v konverzaci.
Ale jemně vám položí ruku na stehno.
A pak ho začne hladit.
Pokračuje, jako by se nic nedělo.
„Bláznivé roky. Byla jsem roztleskávačka.
Co naděláš? Tak to prostě je.“
A ruka dál hladí…
„To je v pořádku.
To je v pořádku. Jsi velký chlap.
Silný chlap. Přesně tak.
Žádný jiný muž na světě není. Jen ty. Podívej se na sebe. Páni.
Takový velký chlap. Jo.
Kdo je tenhle kluk? Ani ho neznám.
Jo, ne, ty jeho svaly.
Nemám ráda svaly, ne.
Nenávidím svaly. Jsou odporné.
Podívej se na něj, posiluje, je ve formě, svaly mu hrají.
Ne, je to odporné.
Co? Pekáč buchet na břiše? To nechci.
Nelíbí se mi. Proto se mi líbíš ty.“
O tom je národní hymna.
Ujišťujete svou zemi.
Americká hymna je velmi zajímavá.
Všechno, co reprezentuje Ameriku, je hymna.
Amerika má nejzábavnější pravidla pro hymnu na světě.
Jediná země na světě, kde můžete zpívat hymnu tak,
jak chcete.
Jakkoli chcete.
Nikde jinde to nejde.
Všude jinde zpíváte hymnu, jak byla napsaná.
Je to nudné, a o to právě jde.
Nemůžete to prostě změnit.
V Americe můžete dělat, co chcete.
Všiml jsem si toho poprvé.
Poprvé jsem si toho všiml na basketbalovém zápase.
Zápas New York Knicks proti Toronto Raptors.
A protože Raptors jsou z Kanady,
museli před utkáním hrát dvě hymny, což je neobvyklé.
A tak jsme v aréně a pak se ozve hlas:
„Dámy a pánové,
prosím, povstaňte při poslechu kanadské hymny.“
A všichni vstali
a potom přehráli nahrávku.
Bylo vidět, že jim to je jedno.
Byla to kanadská písnička. Vždycky to tak je.
Ó Kanado…
A něco, něco, přivádí nás zpátky do…
Znáte tu písničku. Teď na to není čas.
Zazpívali kanadskou hymnu.
Skončili.
Moderátor se vrátil:
„A teď, dámy a pánové,
prosím, zůstaňte stát při poslechu americké hymny.“
A to je moje oblíbená část.
Světla zhasnou.
Někdo přijde doprostřed arény.
Je to vždy intenzívní, úplné ticho.
Ó řekni,
zdali
vidíš
ve světle časného úsvitu,
co tak hrdě jsme vítali…
Proč se snažíte hymnu udělat sexy? Co to děláte?
To jsem nikdy nechápal.
Proč z toho děláte sexy písničku?
V Anglii nikdy neuvidíte, že by někdo udělal remix:
Bože, chraň královnu,
Bože, chraň královnu. Ochráním královnu sexy sexem.
Chraň královnu, chraňme královnu
sexy sexem. Do toho, chraňme královnu.
Páni.
Německo bylo fajn.
A pak jsme jeli do Paříže odehrát představení,
poprvé v životě,
a moc jsem se těšil.
Vždycky jsem chtěl hrát v Paříži.
Nevěděl jsem, jaké to bude. Můžu vám to říct?
Paříž je všechno, co o ní říkají.
Je to jedno z nejromantičtějších měst, kde jsem kdy byl.
Tisíckrát jsem se zamiloval.
Byl jsem tam sám. To bylo fuk.
Jo.
Každou noc jen já a štěnice.
Užil jsem si Paříž,
protože jsem se setkával s Pařížany.
Osobně.
Žádné stereotypy, nic, co se říká.
Setkal jsem se s Francouzi, abych se učil o nich od nich.
A zjistil jsem úžasné věci.
Francouzi mají například úplně jiný vztah k práci
než my ostatní.
Chápete?
Práce je vůbec nezajímá.
To mě opravdu hodně inspirovalo.
Spousta z nás
až příliš lpí na své práci.
Ztotožňujeme se s ní.
Někoho oslovíte: „Řekni mi něco o sobě.“
„Jsem architekt…“
„Řekni mi něco o sobě.“ „Mám kadeřnický salón…“
„Řekni mi něco o sobě.“ „Jsem učitel…“
„Řekni mi něco o sobě,“
a lidi vám řeknou, co dělají.
Práce se stala věcí, na kterou se soustředíme.
Francouzi to nedělají.
Nikdy nepotkáte Francouze, který by to dělal.
Zeptáte se Francouze: „Promiňte. Co děláte?“
On odpoví: „Já?
Chodím na procházky s přáteli a…
Mám rád dobré jídlo.“
„Ne, čím se živíte?“
On na to: „Čím se živím? Pardon.
Čím se živím?
No, víte, dýchám a…
Piju vodu a no, to víte…
Samozřejmě se taky musím milovat.“
Je to jiný způsob života.
Nelpět na své práci. To bylo hezké.
To jsem zjistil, protože když jsem letěl do Paříže,
ztratili mi kufr.
Jasné? Jo.
Přistál jsem na letišti, kufry byly pryč, nepřiletěly.
To jsem zjistil u pásu,
což je dost zlé, že vám tohle aerolinky udělají.
Oni vědí, že kufry nepřiletí.
V každé chvíli vědí, kde vaše kufry jsou.
Ale neřeknou vám to.
Nechají vás stát u pásu jako idiota
s nadějí v srdci.
Mohli přijít k vašemu sedadlu před odletem a říct:
„Kufry neletí.
Vyzrazení zápletky.“
Ale neudělají to.
Nechají vás odletět s radostí jako idiota.
Přistál jsem v Paříži.
Myslel jsem, že to je začátek velké cesty.
Poskakoval jsem tam. Měl jsem kufr plný dárků.
„Vezmu si kufry,
půjdu do města, začnu objevovat.“
Přišel jsem k pásu:
„Mám kufr s dárky.
Ano. Pusťte mě k mému kufru.
Promiňte.
Pusťte mě, prosím.
Chtěl bych se naklonit nad pás.
Kufr tak přijede rychleji.
Tak pojeď, kufříku.“
Měl jsem kufr plný dárků.
Kufry začaly přijíždět a já tam stál a posuzoval je.
„Kdo ještě má Samsonite?
Kde je můj kufr?“
Kufry jezdí kolem,
a pak přestaly nové kufry přijíždět.
Začal jsem se bát.
Bylo tam pořád míň a míň kufrů.
A já si říkal: „Můj kufr…
Můj kufr nepřijede.“
A došlo mi,
že můj kufr nepřiletěl.
Bylo to hrozné. Měl jsem stejný pocit,
co jsem měl jako dítě,
když mě máma zapomněla ve škole.
Úplně stejný.
Stál jsem u pásu a cítil jsem se, jako když mi bylo deset:
„Ne, pane Wilkinsone, to je v pořádku, můžete jít.
Máma přijde. Nebojte se, jděte domů.
Přijde. Nezapomněla by na mě.
Ne… Je…
Nejspíš je někde právě teď mrtvá.
Leží mrtvá někde ve škarpě.“
Zapomněla na mě.
Občas na mě zapomněla.
A pak jsem musel domů pěšky.
Bylo to pěšky asi hodinu.
Přišel jsem domů
a ona vždy reagovala stejně, když jsem přišel,
protože pracovala z domu.
Měla malý počítač, na kterém něco psala,
a když jsem vešel do domu a zavřel dveře…
Vždycky ta samá reakce:
„Ne, zlato, ne!
Kolik je hodin?“
A já na to: „Příliš pozdě.“
Nebudu lhát. Štvalo mě, když na mě zapomněla,
ale užíval jsem si ty momenty.
Nebylo na tom nic těžkého. Rád jsem chodil.
Ta procházka mě nestresovala.
Kopal jsem do kamínků, cestou jsem si zpíval.
Přišel jsem domů a pomyslel si: „Počkat.“
Měl jsem rád ty momenty,
kdy jsem mohl mámě dát najevo svoje nálady bez následků.
Bez žádných následků.
Když jsem byl malý,
nemohl jsem rodičům odmlouvat.
Nebyl jsem bílé dítě. Víte, co myslím? To nešlo.
Musel jsem dávat pozor.
Ale když něco zvorala, byl jsem rád.
Říkala: „Odpustíš mi, zlato?“
A já: „Promyslím si to.“
Musel jsem najít někoho, kdo mi pomůže.
Rozhlédl jsem se,
stál tam starší francouzský pán,
šedé vlasy, růžové tváře,
malý, ve slunečních brýlích.
Šel jsem k němu.
Měl na sobě červenou vestu.
Ve francouzštině na ní bylo „Information“
a pod tím bylo anglicky
„Information.“
Říkám:
„Bonjour. Dobrý den.“
On na to: „Dobrý den. Bonjour.“
Říkám: „Anglicky? Francouzsky?“
On na to: „Anglicky, oui.“
„Mohl byste mi pomoci, prosím?
Moje kufry nedorazily.
Chtěl bych vědět, co mám dělat.“
On na to: „Vaše kufry nedorazily.“
Říkám si: „Dobře.
Dobře.
Zkusím francouzštinu.
Uvidíme, co se stane.“
Nakonec jsme to vyřešili.
Poslal mě do oddělení, kde můžete podat oznámení.
Seděl tam další Francouz, mnohem mladší.
Byl alžírského nebo marockého původu.
Velmi francouzský. Skvělý kluk.
Někomu pomáhá.
„Dobře, moc děkuji. Další, prosím.“
Říkám: „Dobrý den.“
On na to: „Co se děje, bratře?
Jak to jde? Co je za problém?“
Říkám: „Potřebuji vaši pomoc.
Můj kufr nedorazil. Ztratil se.“
On na to: „Ale ne. Váš kufr nedorazil.
Páni.
Hledal jste ho?“
Já na to: „To bylo první, co jsem udělal.
Myslíte, že tu hledám společnost?
Samozřejmě, to je…“
On na to: „Jen to prověřuji.
Kufr je pryč? Je úplně…“
Já na to: „Jo.“
On: „To je mi moc líto, pane, to je smůla.
Je to strašné.
Jo. Tak co teď chcete dělat?“
„Co já chci dělat?
Chtěl bych, abyste něco udělal vy.
Můžeme vyplnit oznámení nebo něco?“
„Chcete vyplnit nějaké papíry?
Potřebujete je pro pojišťovnu, aby vám zaplatili?“
„Ne, to je pro vás, abyste ho našli a poslali mi ho.“
On na to: „Nebojte se, pane,
my ho nenajdeme.
Ne, pane.
Toho se nebojte.
Ne. Tohle je Paříž, pane.
Když se kufry ztratí, jsou nejspíš ztracené.
Nikdy se nenajdou. Někdy ano, když máte štěstí.
Ale jestli tady nejsou teď, jsou ztracené.
Je pátek. Jsou stávky. Jen…
Můžete odejít. Nestresujte se. Můžete jít.“
„Nestresujte se?
Je to můj kufr.
Se vším oblečením.“
On říká: „Ale jste v Paříži.
Potřebujete oblečení? To je Paříž, pane.
Paříž, běžte si koupit něco na sebe.
Co to s vámi je? Uklidněte se.“
Byl tak sebejistý.
Měl jsem pocit, že je to má chyba.
Pochyboval jsem o sobě.
Odcházel jsem a říkal jsem si: „Mýlím se?
Příliš lpím na svém kufru?“
Nelhal. Paříž nabízí skvělý výběr oblečení.
Musel jsem si jít nakoupit,
protože jsem na sebe nic neměl.
Až pojedete do Paříže, vezměte si peníze navíc
na nákup oblečení. Je skvělé.
Taky si s sebou zabalte
extra porci sebeúcty.
Budete ji potřebovat, když nakupujete u Francouzů.
Protože oni nejsou vaši přátelé.
Nikdy jsem nebyl v zemi,
kde jste opravdu sami, když nakupujete.
Vejdete do obchodu a nikdo vám nepomůže. Nic.
Nevíte, kdo tam pracuje, kdo co dělá.
Jako ve filmu Utajený zaměstnanec.
Jen chodí kolem.
Jsem tam 20 minut, nikdo nešel.
Začal jsem si vybírat oblečení a zaslechl za sebou naštvaný hlas:
„Můžu vám pomoci?“
Říkám: „Ano. Potřebuji oblečení, prosím.
Ztratil se mi kufr.“
A pak, Detroite, se mi dostalo
kritiky, jako nikdy předtím. Nikdy.
Nikdy. Cokoli jsem si vybral,
bylo ostře zkritizováno.
Říkám: „Mohl bych dostat tohle ve velikosti M?“
On na to: „M?
Myslíte L nebo XL, ne?
Vaše velikost je M?
To asi ne, že?“
Říkám: „Promiňte, co?“
On na to: „Myslím, že máte velikost L. Přinesu vám ji.
M je na košili příliš, dobře?“
Já na to: „Cože?“
Všechno, všecičko.
Chtěl jsem si koupit bundu.
„Můžu si zkusit tuhle?“
On na to: „Ne, neladí s vaším odstínem pleti.
Ne, musíte myslet na soulad barev,
materiálu bundy
a také barvy vaší tváře.
Tahle není nejlepší.“
Říkám: „Už něco podobného mám.“
On na to: „A nosíte to?“
„No, už ne.“
„Ne, můžete to nosit, když chcete.
C'est tranquille. Prosím.“
„Ne, teď jste mi vyhrožoval.“
Víte co? Je to prostě jiné.
Kamarád mi říká:
„Francouzi jsou hajzlové, viď?“
Já na to: „To si nemyslím.
Myslím, že jsou jen upřímní.“
Jasné?
Je těžké určit rozdíl.
Jednou jsem mluvil s jednou Francouzkou
a sebral jsem odvahu se zeptat:
„Poslyšte…
proč jsou Francouzi
takoví?“
Ona: „Jak to myslíte?“
Říkám: „V obchodě
jsou velmi zlí.“
„Nejsou zlí. Jsou jen sami sebou, ne?
Možná jste jen zvyklý na země,
kde se lidi bojí, že jim nedáte spropitné,
proto vás obskakují.
‚Můžu vám pomoci?‘
Ale ve Francii všichni dostávají dobrý plat.
Dobrou mzdu.
Tak se kvůli tomu nestresujeme.
V Americe je zákazník král.
Víte, co děláme s králi ve Francii?
Takže, víte…
Není to tu to samé.“
Francouzi tuhle hru nehrají.
Detroite, moc jsem se dnes bavil.
Děkuji.
Mockrát vám děkuji.
Měl jsem pravdu.
Proto jezdíme do Detroitu.
Je tu skvělé obecenstvo.
Krásné, rozmanité.
A město je taky super.
Viděli jsme tu pár věcí.
Pohádal jsem se s kamarádem Davem.
Režíruje tyhle speciály
a jednou mi řekl:
„Co budeš dělat přes den?“
Já na to: „Zajdu si na jídlo.“
On na to: „Nezajdeme do všech muzeí v Detroitu?“
Já na to: „Možná do jednoho.“
On: „Jak, do jednoho?“
Já na to: „Jo, ne do všech.“
On říká: „Byls tu někdy předtím?
Musíš vědět, kolik úžasných muzeí tu je.“
„Jo, ale jsou to jen muzea.
Zajdu do jednoho, to stačí.
Nemám tolik energie. Nedám jich tolik jako ty.“
„Jak, nedáš jich tolik jako já?“
„Protože ty jsi bílý a užíváš si to.“
Dělal jsem si legraci, jen jsem ho škádlil.
Škádlil.
Ale on se rychle urazil:
„Cos to řekl?“
„Protože jsi…“
„Běloši nemají rádi muzea.
O čem to vůbec mluvíš?
Muzea nejsou pro bělochy mezi pěti nejoblíbenějšími věcmi.“
Řekl to s takovým sebevědomím,
s takovým přesvědčením,
že říkám: „Co je pět nejlepších?“
Je to divné. „Není to mezi pěti nejlepšími.“
Jako by měl v ložnici na stěně seznam
deseti nejlepších věcí.
To bylo úžasné.
Přemýšlel jsem o tom a říkám si:
„Ne, zůstanu při svém.“
Muzea tam budou.
Není na tom nic špatného.
Běloši milují muzea.
Spousta lidí má ráda muzea,
ale běloši je milují.
Milují muzea.
Na světě není místo,
kde se běloši usadili a nepostavili muzeum.
Je to jedno. Běloši milují muzea.
Viděli jste bělochy v muzeu?
Procházejí tam, usmívají se, ruce za zády.
„Jo, to jsme byli my.
To jsme taky byli my.
Tohle bylo dobré.“
Běloši milují muzea.
Číslo jedna asi ne, ale v prvních pěti určitě.
Přemýšlel jsem.
Kdyby existovalo pět nejlepších věcí,
dal bych muzeím číslo pět.
Na čtvrté místo bych dal plavání.
Protože běloši rádi plavou.
Nic špatného. Viděli jste bělochy plavat?
Vypadáte skvěle.
Skvěle.
Když běloši plavou, děláte tu věc s vlasy.
Vyjdete z vody a…
Všechno pěkně dozadu jako kachna.
Taky bych miloval plavání.
Běloši milují plavání.
Běloši milují plavání tolik,
že na Olympiádě můžete vyhrát
víc medailí v plavání
než v jiných disciplínách.
Tak moc milují běloši plavání.
Jednoho dne mi to došlo.
Byla tu rozepře, kdo byl nejlepší olympionik všech dob.
Dva finalisté byli Michael Phelps
a Usain Bolt.
Jeden z argumentů byl:
„Michael Phelps je lepší, protože má víc medailí.“
Já na to: „Ano, protože podváděl.
Vyhrál je v plavání.“
Neříkám, že Phelps není skvělý.
Říkám, že nemůžeme počítat medaile.
Protože plavání je jediná disciplína,
kde můžete vyhrát víc medailí,
když děláte totéž trochu méně efektivně.
Nedává to smysl.
Například: „100 metrů volný styl.“
Hotovo. Zlatá.
Jo. A teď tohle.
Další medaile. Jo.
A tohle?
Další medaile. Ale co tohle?
Další medaile.
To je blbost. Je mi jedno, co říkají.
Nemůžete vyhrát víc medailí.
Usain Bolt nemá stejnou možnost.
Když Usain Bolt běží, je to 100 metrů a konec.
„Na značky, připravit…“
Běž.
Doběhne, výhra, zlatá.
To je vše.
Nemůže pobíhat kolem:
„Skvělý závod. A teď poběžím styl motýlek.“
Tak to nefunguje.
Mělo by, ale nefunguje.
Běloši milují plavání, tak vytvořili tohle pravidlo.
Muselo to tak být.
Mezi pěti nejlepšími bych dal muzea na páté místo,
plavání je číslo čtyři.
Číslo tři
je být ohromený.
Běloši to milují. No tak.
Víte přesně, o čem mluvím.
Viděli jste, když má běloch špatný den,
něco se pokazí,
mají ten ohromený výraz…
Běloši ohromení milují.
Pořád to vidíte v supermarketech.
Je tam dlouhá fronta.
Ale je otevřená jen jedna pokladna.
Všichni trpělivě stojí.
Vždycky se tam najde jeden běloch:
„Proč neotevřou další…
Děláte si srandu?
Co si… Chápete to…“
Jediná věc, kterou běloši milují víc,
je být ohromený spolu s jiným bělochem.
Viděli jste to?
Kdykoli se to stane, magie.
Je to úplná magie.
Běloch bude ohromený.
Naváže oční kontakt s jiným bělochem
a pak budou ohromení společně.
Jako Voltron z toho filmu, povýší to na superohromení.
Dívají se kolem: „Vidíte to?“
„Já vím.“
To je jeden z klíčů k ohromení.
Musíte vydechnout. Vypustit to.
Život je těžký, vzduch musí pryč.
Už ani nemůžete dýchat.
Proto je na Středozápadě tolik tornád.
To jsou ohromení běloši.
Běloši milují ohromení.
Musí to být v pěti nejlepších.
Mám seznam pěti věcí, které běloši milují.
Muzea na pátém místě.
Plavání na čtvrtém místě.
Být ohromený je číslo tři.
Číslo dva, být bílý.
To je příjemné. Nedivím se vám.
A potom číslo jedna.
Je to můj osobní seznam.
Nikomu nic nenařizuji.
Jestli se mnou nesouhlasíte, vytvořte si svůj.
Je to osobní preference.
Ale je tu jedna věc,
jedna jediná věc,
kterou běloši milují víc než cokoli jiného na planetě.
„Sweet Caroline.“
Něco ti řeknu, Detroite.
Nic jiného nepřináší větší radost
duši bělocha
než tahle písnička Neila Diamonda.
Je jedno, kde jsme.
Byl jsem na všech kontinentech,
v mnoha zemích.
Když hrajou tuhle písničku,
vidíte, jak se lidem rozzáří oči…
jako spící agenti, kteří byli aktivováni.
Je to tak pokaždé, bez výjimky.
Pokaždé.
Není to o hudbě, hrají i jiné písničky.
Jsou na grilovačce nebo na baseballu
nebo na firemní akci.
Na pozadí hrají jiné písničky. Těm nevěnují pozornost.
Ale když začne tahle písnička,
zasáhne hluboko do DNA bělochů.
Nevím, co to je.
Ta píseň přeruší všechno ostatní.
Vidíte, jak se běloši baví.
Povídají si: „Jo,
byznys, sloučení, akvizice.
Takhle to je.“
„Vrátíme se k tomu.
To musíme.“
A když přijde tahle písnička,
pokaždé to tak je…
Myslíte, že se to nestane. Ale ne.
Vždycky to vypadá, že se to nestane.
Ale vždycky je to stejné, takhle…
Vidíte? Neřekl jsem, abyste se přidali.
Neřekl jsem: „A teď všichni.“
Nebo: „Napočítám do tří.“
Je to jen bělošství vystupující na povrch.
Cítili jste to?
Byli jste to vy. Řekli jste si: „To je ono!
Tohle je naše chvíle!“
Jsem bílý,
bílý.
Podívejte se na sebe. Záříte! Podívejte se na sebe.
Podívejte se na tu radost.
Před chvilkou: „No nevím, tenhle chlápek.“
A teď: „Nejlepší komik na světě!“
Neztrácejte tu radost.
Nikdo z vás bělochů.
Držte se jí. Je to poklad.
Je to ta nejhezčí věc na světě.
Z ničeho nemají běloši větší radost. Z ničeho.
Tahle písnička je čistá bělošská radost.
To je tahle písnička.
Běloši jí nemůžou odolat.
Zapomeňte na genetické testy.
Jestli chcete vědět, jak moc jste běloši,
zahrajte tuhle píseň.
Čím hlasitěji odpovíte, tím bělejší jste.
Teď jsem vám ušetřil peníze.
Neviděl jsem bělocha, který…
Jako v té hře Marco Polo. O tom ta píseň je.
Řeknu vám,
kdyby přišlo velké zemětřesení, nedej Bože,
a lidi by byli uvěznění pod troskami,
dobrovolně bych hledal bělochy.
„Vy najděte ostatní.
Tohle dám.“
„Mám dalšího!“
„Jste v pořádku?“
Teď si někteří z vás myslí:
„Máme tu píseň rádi, ale není to to nejdůležitější.“
Jo? Jak to, že jste se mnou nezpívali hymnu?
Detroite, byli jste skvělí.
Moc vám děkuji.
Moc jsem si to tu s vámi užil.
Vážím si vás.
Dobrou noc.
Jak to šlo?
Vždy to vyjde, Neile Diamonde.
Dobře.
Vždy to vyjde.
Mockrát děkuji.
To bylo skvělé. Děkuji.
Překlad titulků: Vendula Bazalová