Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
TERVETULOA DETROITIIN
Detroit, antakaa aplodit -
Trevor Noahille!
Mitä kuuluu, Detroit?
Miten kaikki voivat?
Tervetuloa show'hun.
Kiitos, että tulitte.
Katsokaa nyt. Mikä ilta. Mikä fiilis.
Olemme Detroitissa, Michiganissa.
Pääsimme perille.
Olen nauttinut tästä. Viihdyn kaikkialla.
Minulla on nyt hauskempaa kuin koskaan aiemmin.
Viihdyn Amerikassa enemmän kuin koskaan.
Joka päivä.
En tiedä, mistä on kyse.
Luulen…
Paikasta pitää eri lailla, kun se voi olla tiensä päässä.
Siellä on…
Siellä on eri tunnelma.
"Mikä tuo maku on? Viimeinen kausiko?"
Amerikasta ei koskaan tiedä.
Jokainen päivä on paras päivä -
ja ehkä viimeinen päivä.
Minulla on todella kivaa. Oikeasti.
Tämä vuosi oli siunaus.
Sain matkustaa maailmalla.
Esiinnyin ihan uusissa paikoissa.
Paikoissa, joissa olen aina halunnut esittää komediaa.
Esiinnyin Berliinissä ensi kertaa.
Se oli mahtavaa.
Pelkäsin niitä ihmisiä ennen sinne menoani.
Detroitistakin aina varoitellaan.
Sama juttu Saksan kanssa.
Väki ihmetteli, kun sanoin meneväni sinne.
"Nauravatko he edes?"
"Miten niin? Ihmisiähän he ovat."
"Enpä tiedä. Nauravatko he?"
Aloin pelätä.
Kun olin matkalla Saksaan,
mietin, että ehkä saksalaiset vain istuvat ja sanovat:
"Ja, ja, vai niin.
Se oli komediaesitys."
Mutta kyllä he nauravat.
He ovat loistava yleisö.
Berliinissä oli upeaa.
Se kaupunki yllättää.
Se on kulttuurisesti monimuotoinen.
Siellä on kehittyvä taideyhteisö.
Fantastista musiikkia.
Historia…
Berliinin historia on rikasta.
Matkustelen ja katselen nähtävyyksiä ollessani tietyissä kaupungeissa.
Berliinissä olin turistiryhmässä.
Minulla oli hauskaa.
Mutta olisipa joku varoittanut, kuinka tuskallista Berliinin historia on.
Berliinihän oli periaatteessa natsipuolueen päämaja.
Kaikki liittyy Hitleriin. En tiennyt sitä.
Luulin meneväni kivalle pikku kierrokselle.
Kyselen paljon. Olen utelias.
Se latisti tunnelman.
Olimme kierroksella.
Opas teki työtään.
Hänkin oli iloinen. "Takanani näkyy -
yksi maailman suurimmista lentokentistä.
Ja, maailmankuulu lentokenttä täällä Berliinissä.
Se on niin suuri,
että Hollywood-elokuva Nälkäpeli kuvattiin tällä lentokentällä.
Ja, onko kysymyksiä?"
Kysyin paikan ikää.
Hän vastasi, että melkein sata vuotta.
Kysyin, kuka rakensi sen.
"Niin. Se on se ikävä osa -
tätä tarinaa.
Lentokentän rakensi Hitler."
Tajusin mokanneeni.
Yritin keventää tunnelmaa.
"Kuka Hitler?"
Hän ihmetteli.
"Onko muitakin Hitlereitä?"
"Se voisi olla Henry Hitler."
"Kuka hitto se on?"
"Etkö tiedä Henry Hitleriä?"
Ei toiminut.
"Ihan totta."
Kiusallista mutta hienoa.
Hienolla tarkoitan,
että oli kiva olla paikassa,
jossa ihmiset eivät hautaa historiaansa.
Tarkoitan sillä…
Tarkoitan sillä sitä, että kun matkustaa Saksan halki,
vaikka ei kävisi museoissa, ei voi paeta menneisyyttä,
Berliinin historiaa tai Saksan tekoja.
Ympäri kaupunkia on muistomerkkejä.
Silmiinpistäviä muistomerkkejä.
Ne muistuttavat siitä, mitä Saksa teki miljoonille juutalaisille -
ja muille ympäri maailmaa.
Sen näkee, sen ymmärtää, he puhuvat siitä.
He kertovat siitä lapsilleen. Koulussa puhutaan siitä.
"Tämän Saksa teki."
Lapset oppivat sen.
Heitä ei silti opeteta tuntemaan syyllisyyttä.
Se on uskomatonta.
Lapsille sanotaan: "Toivottavasti ymmärrätte.
Saksa teki tämän.
Ette ole vastuussa, koska ette olleet siellä.
Mutta koska olette Saksan tulevaisuus,
velvollisuutenne on varmistaa, ettei niin käy uudelleen."
Saksassa oli mahtavaa se,
että puhuessaan historiastaan he ovat hyvin rehellisiä.
Se on tuskallista.
Se on vitsaus -
heidän maalleen, mutta he eivät pakene sitä.
Kun näin sen,
toivoin, että Amerikassakin tehtäisiin niin.
Koska te…
Oletteko huomanneet, kuinka kiusallista -
Amerikassa on puhua historiasta?
Tunnelma kiristyy.
Oli kyse mistä tahansa, tunnelma on kireä.
Kolumbuksen päivä.
New Yorkissa riidellään joka vuosi. Detroitissa riideltiin.
Kristoffer Kolumbuksen rintakuva oli esillä 110 vuotta.
Sitten siitä haluttiin päästä eroon.
Toiset eivät olleet samaa mieltä. Syntyi riita.
Sama Nykissä. Kolumbuksen päivä, alkuperäiskansojen päivä.
Kolumbuksen päivä, alkuperäiskansojen päivä.
Näin uutisissa haastattelun.
Se huvitti minua, vaikka ei olisi pitänyt.
Toimittaja kysyi mieheltä:
"Mitä teet alkuperäiskansojen päivänä?"
"Kuule. Se on Kolumbuksen päivä.
Olen kyllästynyt siihen, että sen nimi yritetään muuttaa.
Päivä on ylpeyden aihe.
Kristoffer Kolumbus. Kolumbuksen päivä. Se ei muutu.
Miltä sinusta tuntuisi, jos joku tulisi -
ja ottaisi jonkin, joka on ollut kauan olemassa,
ja päättäisi kutsua sitä joksikin muuksi?
Miltä se tuntuisi?"
"Mutta kuulkaas,
eikö se ole Kolumbuksen päivän henki?"
Sanon sen suoraan. En pidä alkuperäiskansojen päivästä.
Siitä nimestä. Se on vastuun välttelyä.
Se ei ole tarpeeksi tarkka. Laiska nimi.
Minkä alkuperäiskansan? Missä? Miten?
Sanokaa jotain.
Pidin Kolumbuksen päivästä,
koska se oli tarkka.
Tietty, inspiroiva tarina -
miehestä nimeltä Kristoffer Kolumbus,
joka uskoi vastoin todennäköisyyksiä -
voivansa purjehtia väärin päin maailman ympäri -
ja päästä Intiaan toiselta puolelta.
Kukaan ei uskonut häneen.
Niinpä.
Hän sanoi tekevänsä sen. "Et voi tehdä sitä, Kris."
"Teen sen." "Et voi."
"Teen sen!" "Et voi!"
Hän keräsi rahaa, kamppaili vuosia ja sai viimein laivat.
Hän purjehti väärin päin ympäri -
eikä onnistunut.
Hän ei tullut maihin toisella puolella Intiaa,
vaan löysi itsensä paikasta nimeltä Karibia.
Hän sanoi: "Tämä on Intia."
Paikalliset sanoivat:
"Olet tainnut syödä yrttejämme,
koska tämä ei ole Intia."
"Tämä on Intia, ja te olette intiaaneja."
"Veli, emme ole intiaaneja."
"Tunnistan intiaanit, kun en näe heitä.
Olette intiaaneja, mutta toisella puolella.
Olette länsi-intiaaneja."
Hän uskoi niin.
Kristoffer Kolumbus uskoi niin koko elämänsä.
Toiset tutkimusmatkailijat sanoivat:
"Et tainnut päästä Intiaan."
"Se on Intia."
"Ei taida olla." "Se on Intia."
Hän kuoli kieltäytyen uskomasta,
ettei päässytkään Intiaan.
Kaiken lisäksi hän ei koskaan astunut Amerikkaan.
Ei koskaan.
Ja silti -
kansallinen vapaapäivä -
nimettiin hänen mukaansa -
Amerikassa.
Se on inspiroiva tarina siitä,
kuinka valkoinen mies mokaa mutta menestyy.
Pitää olla paljon itsevarmuutta onnistuakseen siinä.
Se on valkoisen miehen itsevarmuutta.
Kenelläkään muulla ei ole niin paljon.
Väärä suunta. Väärä paikka.
Väärä nimi ihmisille. Silti uskoo itseensä.
"Antakaa minulle pyhä."
Kukaan muu ei pystyisi.
Kaikkien pitäisi tavoitella samanlaista itsevarmuutta.
Valkoisen miehen itsevarmuutta.
Naiset eivät pystyisi.
Jos nainen purjehtisi väärään suuntaan,
häntä kutsuttaisiin noidaksi.
Entä rodullistetut ihmiset?
Mustat? Oikeasti?
Purjehtisi väärään suuntaan.
Päätyisi väärään paikkaan.
Hänet pidätettäisiin tunkeilusta.
"Mitä teet täällä?"
"Minun mokani. Luulin meneväni Intiaan.
Tein virheen. Anteeksi.
Mitä oikein ajattelin?
Ei olisi pitänyt astua laivaan. Se päättyy huonosti.
Pyydän anteeksi.
Tämä ei toistu."
Miksi haluaisi haudata historiansa?
Se tuottaa iloa, ja siinä on paljon opittavaa.
Tiedättekö?
Tuntuu, että Amerikka on menossa siihen suuntaan.
Se haluaa vähemmän historiaa, vähemmän kontekstia.
Katsokaa, mitä koulukirjoille tapahtuu.
Paikat kuten Florida haluavat kieltää kirjojen käytön.
Tai poistaa osuudet orjuudesta.
Vanhemmat riitelevät.
"Poistakaa orjuus, lapsille tulee paha mieli."
Tai: "Pidetään orjuus kirjoissa.
Niin lapset oppivat."
He riitelevät, ja minä ihmettelen miksi.
Ei tarvitse riidellä…
Tästä ei pitäisi riidellä.
Lapset eivät lue koulukirjoja.
He katsovat TikTokia.
Jos haluatte vaikuttaa lapsiin, menkää sinne.
Oli orjuutta
Laivat tulivat
Joo…
Minusta koulukirjat eivät ole oikea ongelma.
Se on sellainen keksitty ongelma,
joita Amerikassa on, joka ärsyttää ihmisiä -
ja saa heidät suuttumaan.
He riitelevät jostain, mikä ei ollut koskaan ongelma.
Sanon tämän, koska uskon näin.
Amerikan poliitikot ovat onnistuneet -
saamaan kansan riitelemään asioista,
jotka eivät olleet ongelma.
Niin ei kiinnitetä huomiota oikeisiin ongelmiin.
Tiedättekö?
Jos riitelee koulukirjojen sisällöstä,
ei huomaa, että inflaatio on lähtenyt käsistä.
Ei huomaa vuokrien nousua.
Ihmisillä ei ole varaa asua.
Palkat eivät pysy inflaation mukana.
Yhtiöt varastavat miljardeja dollareita -
työntekijöiltään rangaistuksetta.
Emme huomioi sitä.
Huomioimme sen, mikä on suosittua ja helppo ymmärtää.
Se pitää liikkeellä.
Voivatko transihmiset käydä julkisissa vessoissa?
Tekemällä tehtyä.
Kenelle tämä oli ongelma? Oikeasti.
Kenelle tämä oli ongelma?
Tiedättekö, mitä tapahtui? Joku poliitikko tajusi:
"Tämä on pieni juttu, joka vaikuttaa pariin ihmiseen.
Saan sen tuntumaan maanlaajuiselta ongelmalta.
Sitten kaikki riitelevät." Kenelle se oli ongelma?
Kuka on ollut vessassa,
ja yhtäkkiä on tullut kärhämää?
"Anteeksi, oliko tämä sukupuolesi syntyessäsi?
Täsmääkö se kylttiin ovessa?
Täsmäävätkö sukuelimesi?
Saanko nähdä ne?"
Kuka on nähnyt sellaista?
Ei kukaan.
Meidät pannaan riitelemään, koska juttu on tarttuva.
"Kuka voi käyttää vessaa?" Mitä väliä?
Kuka siitä välittää?
Jotkut sanovat, että transihmiset.
He haluavat tietää, voivatko käydä vessassa.
Käykää missä vessassa tahansa. Kuka estää?
Se on julkinen vessa.
Kuka estää?
Kertokaa, kuka valvoo sitä lakia.
Emme voi edes valvoa,
että väki paskoo pönttöön.
Mutta luulette, että joku tajuaa, ettette syntyneet tällaisiksi.
Käyttäkää, kumpaa haluatte. Miksi tuhlaamme aikaamme?
Toiset sanovat:
"Vastustamme sitä, koska pitää tietää kuka…"
Kuulkaa nyt. Jos olet vessassa niin kauan,
että tiedät toisten sukuelimet,
olet hyypiö.
Pelkään sinua.
Kaikissa maailman vessoissa seurataan tiettyä sääntöä.
Mennään sisälle, ei kiinnitetä muihin huomiota,
pidätetään henkeä ja poistutaan.
Älkää tuijottako toisia.
Kaikki miehet täällä tietävät,
että menemme vessaan, katsomme suoraan eteen ja pissaamme.
Emme katso sivuille.
Hermostuneet katsovat ylös ja alas.
Kukaan ei katso toisia.
Vieruskaveri voi alkaa tukehtua. Emme katso.
Emme liiku minnekään.
Kaveri voi…
"Hei, kaveri. Hei.
Oletko kunnossa? Hei.
Hei, oletko kunnossa?
Soitanko… Oletko kunnossa?
Soitetaanko…" "Älä katso minua!"
Mitä oikein teemme?
Mistä me riitelemme?
Julkisista vessoista.
Jos tunnette historiaa, tiedätte sen olevan yleistä Amerikassa.
Sitä tapahtuu yhä uudestaan ja uudestaan.
Ennen naisten piti taistella käydäkseen julkisissa vessoissa.
Kuvitelkaa.
Naiset eivät saaneet käydä julkisissa vessoissa -
Amerikassa, ja heidän piti taistella.
Ja miehet olivat vihaisia. "Tämä on hullua.
Naisia julkisissa vessoissa. Mielipuolista!
Miten se muka toimii?
Tulevatko he sinne, kun pissaamme?
Mitä sitten? Katsovatko he pippeleitämme?
Nauravatko he?"
Miettikää tätä, naiset.
Kun naiset saivat alkaa käydä töissä,
ei ollut julkisia vessoja, joissa sai käydä.
Jos olitte ulkona ja piti pissata tai kakata,
jouduitte menemään kotiin.
Puhun kakkaamisesta teoriassa.
En tiedä, teettekö sitä.
Kukaan mies ei tiedä. Ollaan rehellisiä. Emme tiedä.
Se on biologinen oletus, mutta en ole varma,
käyvätkö naiset…
Miehet, ajatelkaa tuntemianne naisia.
Tiedättekö, milloin hän viimeksi kakkasi? Tuskin.
Ette tiedä.
Sen väitteen tueksi ei ole teknisiä todisteita.
Ei hajua.
Ei jälkiä. Ei mitään.
Naiset, kuka hoitaakin vessa-PR:nne,
hän tekee loistavaa työtä.
Loistavaa työtä.
Naiset tuoksuvat paremmalta vessasta tullessaan.
Miten?
Ei koskaan tiedä, milloin nainen kakkaa. Ei koskaan.
Lisäksi naiset viipyvät aina yhtä kauan.
Se on vaikuttavaa. Ette paljasta mitään.
Jos nainen pissaa, se kestää kymmenen minuuttia.
Hän menee vessaan.
Liri liri liri, tulee ulos, pesee kätensä,
puuteroi nenänsä, tekstaa, palaa pöytään.
Mies ei tiedä mitään.
Hän menee kakalle, sama juttu, 10 minuuttia.
Menee vessaan, hoitaa homman,
vähän pellettejä, tulee ulos.
Pesee kätensä, puuteroi nenänsä, tekstaa kavereilleen, tulee ulos.
Mies ei tiedä mitään.
Miesten toimet tiedetään.
Emme osaa olla tahdikkaita.
Tiedämme, milloin mies menee pissalle. Miten?
Kaksi minuuttia.
Menemme vessaan. Äkkiä hoidettu.
Kuin NASCAR-varikkokäynti.
Menemme sisään, pissaamme, tulemme ulos,
olemme pesevinämme kädet ja palaamme.
Mistä tietää, että paskomme?
Se on ilmeistä. Menemme vessaan emmekä palaa.
Näette meidät viimeistä kertaa.
Perhe laittaa kadonnut-julisteita ravintolaan.
"Oletko nähnyt tätä miestä?"
Ihmiset ovat aina riidelleet vessoista Amerikassa.
Aina. Mustien piti ennen taistella käydäkseen -
julkisissa vessoissa.
Sama juttu. Mustat kysyivät, mikseivät he voineet käydä vessassa.
Ja ihmiset olivat vihaisia.
"Tämä on hullua.
Käyvätkö mustat julkisessa vessassa?
Miten se muka toimii?
Seisovatko he siinä, kun pissaan?
Näkevätkö he pippelini?
Nauravatko he?"
Olen tarpeeksi vanha muistamaan,
kun Amerikassa keskusteltiin siitä,
voivatko homot käydä julkisissa vessoissa.
Siitä todella keskusteltiin.
Ihmisiä haastateltiin uutisissa.
"Pitäisikö homojen käydä samoissa vessoissa kuin heteroiden?"
Siihen vastattiin: "Ihan sama,
jos he eivät paljasta, keitä ovat.
Mutta vastaa tähän.
Miten se muka toimii?
Olen vessassa heidän kanssaan. Mitä sitten?
Hän on homo, ja minä seison siinä.
Katsooko hän pippeliäni, kun pissaan?
Tarttuuko hän siihen?
Alkaako hän vetää siitä?
Jatkaako hän vain?
Tulenko kovaksi ja pidänkö siitä?
Onko se yksi parhaista kokemuksistani ikinä?
Alanko käydä viikoittain -
toivoen törmääväni häneen? Käykö niin?
Sovimmeko tapaavamme pienessä kivassa ravintolassa?
Tutustummeko toisiimme?
Menemmekö naimisiin pari vuotta myöhemmin?
Yhdistämmekö perheemme ja olemme onnellisia?
Sitäkö haluat?"
Julkiset vessat.
Siksi ei saisi haudata historiaansa.
Jos tietää, mitä tapahtui, tietää, mitä tapahtuu.
Ymmärtää, miksi se tapahtui.
Saksa tekee niin uskomattomalla tavalla.
Siitä ei tule täydellistä.
Mutta Saksa on yksi ainoista maista,
joka on maksanut korvauksia teoistaan.
Yksi ainoista maista, joka on pyytänyt anteeksi,
ja yksi ainoista maista, joka haluaa muuttaa sen,
miten se näkee itsensä ja miten maailma näkee sen.
Toisen maailmansodan jälkeen Saksa muutti lakejaan.
He muuttivat maan ikonografian.
Mitä voi ripustaa ja minne.
He muuttivat kansallislauluaan.
Kuvitelkaa, he muuttivat kansallislauluaan.
Heistä alkuperäinen oli nationalistinen laulu,
jota natsit käyttivät ihmisten manipulointiin.
He muuttivat sen. Alkuperäinen oli nimeltään -
"Deutschland, Deutschland über alles."
Olette ehkä kuulleet sen vanhoissa leffoissa.
Laulu meni näin:
Käännettynä se tarkoittaa:
Saksa, Saksa yli kaiken
Yli kaiken maailmassa
Ja he tarkoittivat sitä.
Valtaosa kansallislauluista on teoreettisia.
Saksan oli täsmällinen.
Toisen maailmansodan jälkeen he päättivät muuttaa asennettaan.
He muuttivat laulua.
Ja sanoituksia.
Uudet sanat menevät näin:
Käännettynä ne tarkoittavat:
Yhtenäisyys ja oikeudet ja vapaus
Kaikille Saksassa asuville
Suloista.
Suloista. Yhtä hyvin voisi olla:
Anteeksi, anteeksi Olemme pahoillamme
Anteeksi siitä, mitä me teimme
Arvostan Saksan tekoa, mutten olisi mennyt niin pitkälle.
Ihan totta. En olisi mennyt.
Minusta über alles on kamala. Huono tapa ajatella.
Mutta laulussa pitää silti olla potkua.
Pitää olla… Olisin löytänyt jotain siltä väliltä.
Omani olisi ollut:
Saksa, Saksa
Jossain viiden parhaan joukossa
Ei yli kaiken muun
Olemme viiden parhaan joukossa Kun sitä ajattelee
Amerikka on ykkönen
Sitten on Iso-Britannia Ja sitten Ranska ja Espanja
Viidentenä olemme me…
No, Espanja on alapuolellamme.
Olemme neljäntenä
Neljäntenä…
Ranskan talous ei tosin ole kovinkaan vahva.
Ehkä olemme kolmantena maailmassa
Englanti on yläpuolellamme… Brexit ei ollut fiksu idea.
Ehkä olemme toisena Ja Amerikka on…
Vaalit eivät ole vakaita. Siispä…
Ehkä olemme sittenkin über alles maailman!
Yksi isoimmista jutuista, minkä Saksa teki, eikä kukaan tiedä siitä.
Juttelin saksalaismiehen kanssa.
Hän oli hämmästynyt tästä.
"Olemme tehneet paljon asioita.
Kansallislaulu oli iso muutos meille.
Koko maailma varmaan puhuu siitä."
Sanoin, ettei puhu.
"Mitä tarkoitat?
Miten niin? Kuka ei puhu siitä?"
Sanoin, ettei kukaan puhu siitä.
"Miten niin ei kukaan?" "Ei kukaan.
Kukaan Saksan ulkopuolella ei tiedä."
"Miten niin ei tiedä?" Sanoin: "Mitä tarkoitat?
Kukaan ei puhu saksaa Saksan ulkopuolella.
Miten kukaan tietäisi?
Lisäksi teitte jotain outoa.
Muutitte sanat,
mutta piditte saman rytmin."
Se oli outoa.
"Tämä laulu on kamala, muutamme sen."
"Ja, mutta entä rytmi?"
"Ei, pidämme sen, koska osaan liikkeet. Ja."
Siksi ihmiset eivät kai tiedä, että se muutettiin.
Piditte rytmin. Ihmiset eivät tiedä sanoja.
Tiedämme vain rytmin.
Michael Jackson sanoi: "Olet vihannes."
Emme tienneet sitä.
Mietitte, milloin hän sanoi niin.
Olette laulaneet sitä aina.
Olet vihannes
Emme tiedä sanoja. Tiedämme vain rytmin.
Niin Saksa teki. Se on outoa.
Outoa, ettei musiikkia muutettu, koska tunne on musiikissa.
Yritin selittää tätä hänelle. Hän ei tajunnut.
Tajusin, mistä oli kyse.
Saksan teko -
on kuin jos Tähtien sodassa…
Tiedätte Tähtien sodan. Sanotaan, että Darth Vader…
Kun Darth Vader tuli kohtaukseen,
kun hän laskeutui planeetalle,
tiesi aina, että jotain tapahtuisi,
jotain pahaa,
hänen musiikkinsa takia.
Musiikki kertoi, mitä tapahtuisi.
Alus laskeutui…
Ovi aukesi…
Ja hän seisoi siinä.
Mutta hän ei koskaan,
koskaan saapunut ilman musiikkiaan.
Ei koskaan. Hän oli siinä, DJ oli lähellä.
"DJ, soita biisini."
"Aivan."
Sitten tiesi, että jotain tapahtuisi.
Menkää alas…
"Polvistu eteeni, jedi."
"Emme polvistu eteesi, Darth. Taistelemme."
"Ette voita minua."
"Hän on tosi vahva. En tiedä, voitammeko."
"Voitamme me.
Voimaa käytämme."
"Olette voittaneet minut."
"Teimme sen, mestari Yoda.
Voitimme Darth Vaderin."
"Niin teimme."
"Mitä teemme nyt?"
"Imperiumin vapautamme.
Matkustelemme ja hyvää uutista levitämme."
"Tehdään se."
"Uutta laulua soitamme."
"Olette vapaita."
Tarkoitan, että se on outoa.
Mutta vaikuttavaa silti.
Kansallislaulun muuttaminen ei ole pikku juttu.
Ei todellakaan.
Minkään muuttaminen.
Keskustelimme tästä.
Jälkeenpäin hän sanoi jotain kiinnostavaa.
"Ymmärsimme, että Saksan piti muuttaa se,
miten se näki itsensä, muuttaakseen sen, mitä se teki.
Siksi muutimme kansallislaulua."
Se teki vaikutuksen minuun.
"Voisiko Amerikka koskaan muuttaa…"
Kielsin sanomasta lausetta loppuun.
"Älä sano lausetta loppuun."
Olen huomannut sen,
että Amerikka inhoaa muutosta.
Amerikka ei pidä muutoksesta.
Muuttaisitteko asioita Saksan tavoin?
Rahan, liput, kansallislaulun. Tuskin.
20 dollarin seteliä yritettiin muuttaa.
Muistatteko sen?
Siihen aiottiin laittaa Harriet Tubman.
Ihmiset suuttuivat niin kovasti, että ajatus haudattiin.
Väki raivosi. "Mitä teette?"
"Laitamme Harriet…" "Kuinka kehtaatte?
Kuinka kehtaatte poistaa presidentin 20 dollarista?
Kuinka kehtaatte…
Kuka siinä olikaan?
Kuinka kehtaatte poistaa Andrew Jacksonin kaksikymppisestä?"
"Ei häntä poisteta. Tubman laitetaan etupuolelle.
Jackson on takana."
"Laitatteko presidentin taakse?
Se on epäkunnioittavaa!"
Ei oikeastaan.
Jos tunnette historiaa, tiedätte,
että Jackson haluaisi olla mustan naisen takapuolella.
Mitä te stressaatte?
Minusta kaikki voittavat.
Ihmiset olivat silti raivoissaan.
Ja nytkö pitäisi muuttaa lippua?
Kansallislaulua.
Olen oppinut täällä kaksi asiaa.
Pitää kunnioittaa lippua -
ja kansallislaulua.
En tiedä, mitä se tarkoittaa.
Noudatan silti sääntöjä.
Sanon, etten tiedä, koska asia on hämmentävä.
Ihmiset käskevät kunnioittamaan lippua. Tajuan sen.
Sitten itsenäisyyspäivänä ne samat ihmiset -
pitävät lippua alushousuinaan.
Lasketaanko se?
He katsoivat ylös ja sanoivat:
"Tuo lippu, nämä munat."
En ehdottaisi, että niitä muutetaan.
Kansallislauluako? Ei koskaan.
Mutta ehkä sitä voisi muuttaa.
Se on väkivaltainen laulu.
Amerikassa on paljon väkivaltaa.
Ehkä pehmeämpi…
Se on väkivaltainen laulu.
Ainoa kansallislaulu,
jossa pommit räjähtelevät.
Pommeja ja raketteja -
kansallislaulussanne.
Kuin Michael Bayn leffa laulussa.
Kaikki räjähtelee hidastettuna.
Tuntuu siltä, että uhkailette myös toisia maita.
"Pommit räjähtävät, ja raketit roihuavat.
Käykää päälle."
Kuin gangsta rappia oikeastaan.
On se.
Amerikan kansallislaulu on gangsta rappia.
Siinä on kaikki samat elementit.
Väkivaltaa, uhkauksia.
Tiedättekö, miten se muistuttaa sitä?
Se on ainoa kansallislaulu,
johon voi panna sanan "ämmä" -
joka lauseen loppuun -
ja laulussa on yhä järkeä.
Tuhat tulta kun toi todistusta
Viel' lippumme liehua voi
Ämmä
Rakastan Amerikan kansallislaulua. Myönnän sen.
Se on jännittävä. Osaan sanat. En opetellut niitä, mutta osaan ne.
Sen kuulee niin usein, että sen osaa.
Vähän kuin:
Nationwide on puolellasi
Sama…
Sama asia. En halua osata sitä. Ei tarvitse osata sitä.
Haluan sen osan aivoistani takaisin, mutta se on siellä.
Amerikan kansallislaulu on samanlainen, koska sen kuulee niin usein täällä.
Tämä on ainoa maa, jossa olen asunut,
jossa soitetaan kansallislaulu,
kun muita maita ei ole paikalla.
Koripallo-otteluissa, jalkapallo-otteluissa,
beer pong -otteluissa, kansallislaulu.
Se on normaalia, jos on asunut täällä koko ikänsä.
"Onko jokin muu tapa, Trevor?"
Minä kerron.
Sanon sen ihmisenä, joka on kotoisin muusta maailmasta.
Niin ei tehdä.
Ei. Valtaosassa maita -
soitetaan kansallislaulu kerran vuodessa jossain tapahtumassa -
tai kun kilpaillaan toista maata vastaan.
Vain silloin.
Toinen maa on paikalla,
ja pitää todistaa maalleen,
että on uskollinen. Siksi sitä lauletaan.
Maat ovat epävarmoja.
Niitä pitää vakuutella.
Jatkuvasti.
Niiden pitäisi mennä terapiaan.
Kiintymyssuhdepulmien takia. Eivät ne mene.
Vasta silloin tajuaa maiden epävarmuuden,
kun lähtee maastaan.
Kun lähtee ja palaa.
Maa kysyy kaikenlaista.
Niin epävarma, niin mustasukkainen.
"Missä olet ollut?
Missä olit, missä maissa?
Onko sinulla nyt uusi maa?
Siitäkö on kyse?
Mitä leimoja nämä ovat? Kuka on leimannut passisi?"
"Hitto, maa. Kunnioita yksityisyyttäni."
Siksi kansallislaulu lauletaan vain,
kun toinen maa on paikalla.
Se tehdään vain silloin.
Sitä varten se on. Jotta maa tuntisi olonsa hyväksi.
Kansallislaulut ovat -
geopoliittinen vastine sille,
mitä naiset tekevät -
meille miehille.
Naiset, tiedättehän sen tempun, jonka teette miehillenne?
Kun miehen ego on haavoittunut,
ja yritätte parantaa sen.
Kaikilla naisilla täällä on temppu,
joka tehoaa kaikkiin miehiin.
Monet naiset ajattelevat nyt: "Ole hiljaa, Trevor.
Ole hiljaa."
Se on kaunis, hienovarainen tekniikka.
Olette vaikka syömässä lounasta.
Joku mies tulee pöydän viereen.
Hän on lihaksikas, käy salilla, näyttää hyvältä.
"Voi luoja, Michelle?"
"Justin? Voi luoja.
Mitä kuuluu?"
Mies miettii: "Kuka hitto on Justin? Mitä tapahtuu?"
Justin sanoo: "Hullua, kahdesti kahdessa viikossa."
Mies miettii: "Kahdesti? Milloin eka kerta oli?
Kuka hän on?"
"Tiedän. Voi luoja. Mitä kuuluu?"
"Ihan hyvää. Vaihdetaan kuulumisia. Jutellaan collegesta.
Ajattelin tätä taannoin. Olimme hulluja collegessa.
Muistatko sen illan?"
"Kävitkö collegea? Mitä tämä on?"
Nainen tuntee miehen egon -
kuihtuvan kuin rusina auringossa.
Eikä hän katso mieheen.
Hän ei järjestä kohtausta.
Hän jatkaa keskustelua.
Hän laittaa kätensä miehen reidelle -
ja alkaa hieroa sitä.
Hän jatkaa kuin ei mitään.
"Se oli hullua. Olin cheerleader.
Minkä sille voi? Se oli vain sellainen juttu."
Ja käsi…
"Ei hätää.
Ei hätää, olet iso mies.
Vahva mies. Aivan.
Olet ainoa mies maailmassa. Vain sinä. Katso itseäsi. Vau.
Mikä iso mies.
En edes tunne tuota miestä.
Tuollaiset lihaksetkin.
En tykkää lihaksista.
Inhoan lihaksia. Ällöttävää.
Katso nyt. Käy salilla. Kaikki on timmiä ja pullistelee.
Se on ällöttävää.
Sikspäkkikö? En halua sellaista.
En pidä sikspäkeistä. Siksi pidän sinusta."
Se kansallislaulu on.
Sillä vakuutellaan maata.
Amerikan kansallislaulu on mielenkiintoinen.
Siinä on kaikki, mikä edustaa Amerikkaa.
Amerikalla on tosi hauskat kansallislaulusäännöt.
Ainoa maa maailmassa, jossa saa laulaa kansallislaulun -
kuten haluaa.
Ihan kuten haluaa.
Se ei käy missään muualla.
Muualla lauletaan niin kuin laulu on kirjoitettu.
Se on tylsää, ja niin pitääkin.
Sitä ei voi muuttaa.
Amerikassa voi tehdä, mitä haluaa.
Huomasin sen ensi kertaa.
Huomasin sen koripallo-ottelussa.
New York Knicks vastaan Toronto Raptors.
Raptors on Kanadasta,
joten ennen peliä soitettiin kaksi kansallislaulua, mikä on harvinaista.
Olimme areenalla, ja sitten kuului se ääni.
"Hyvät naiset ja herrat,
nouskaa seisomaan Kanadan kansallislaulua varten."
Kaikki nousivat.
Se soitettiin nauhalta.
Näki, etteivät he välittäneet.
Kanadan kansallislaulu. Se on aina sama.
Oi Kanada…
Jotain, jotain Tuo meidät takaisin…
Tiedätte sen. Ei ole aikaa laulaa. Ihan sama.
Kanadan kansallislaulu esitettiin.
Se päättyi.
Kuuluttaja sanoi:
"Ja nyt, hyvät naiset ja herrat,
pysykää seisaalla Amerikan kansallislaulua varten."
Se on lempikohtani.
Valot sammuvat.
Joku kävelee keskelle areenaa.
Tiivis tunnelma, kaikki ovat hiljaa.
Sano
Näätkö sa
Oi
Kun nyt koittavi koi
Hämynhetkeimme…
Miksi yrität saada sen seksikkääksi? Mitä puuhaat?
En ymmärrä sitä.
Miksi siitä pitää tehdä seksikäs laulu?
Englannissa ei kukaan sanoisi: "Remix!"
Jumala suojelkoon
Jumala suojelkoon kuningatarta Seksikkäästi
Suojellaan kuningatarta
Seksikkäästi Suojellaan kuningatarta
Voi että.
Saksassa oli hauskaa.
Sitten menin Pariisiin esiintymään -
ensi kertaa elämässäni.
Olin innoissani.
Olen aina halunnut esiintyä siellä.
En tiennyt, mitä oli tulossa. Mutta kuulkaa.
Pariisi on aivan sellainen kuin kerrotaan.
Se on helposti yksi maailman romanttisimmista kaupungeista.
Rakastuin tuhat kertaa.
Olin yksin. Se ei haitannut.
Niin.
Olin joka ilta yksin luteiden kanssa.
Nautin Pariisista,
koska tapasin pariisilaisia.
Henkilökohtaisesti.
Ei stereotyyppejä, ei sellaista, josta kuulee.
Tapasin oikeita ranskalaisia. Opin heistä heiltä itseltään.
Opin uskomattomia asioita.
Esimerkiksi sen, että ranskalaisten suhde työhön on hyvin erilainen -
kuin meidän muiden.
He eivät välitä siitä paskaakaan.
Se oli minusta inspiroivaa.
Tuntuu, että olemme -
vähän liian kiintyneitä työhömme.
Samaistumme työhömme.
Kun pyytää jotakuta kertomaan itsestään…
"Olen arkkitehti."
"Kerro itsestäsi." "Omistan kampaamon ja…"
"Kerro itsestäsi." "Olen opettaja…"
"Kerro itsestäsi."
Ihmiset kertovat työstään.
Siitä on tullut asia, johon ihmiset keskittyvät.
Ranskalaiset eivät tee niin.
Ei ole ranskalaista, joka tekee niin.
Sitä menee ranskalaisen luo: "Anteeksi. Mitä teet?"
"Minäkö?
Käyn kävelyllä ystävieni kanssa.
Syön hyvää ruokaa…"
"Ei, mitä teet elääksesi?"
"Elääksenikö? Pardon.
Siis elääkseni.
Hengitän -
ja juon vettä.
Ja tietenkin rakastelen."
Ihan erilainen tapa elää.
Ei olla niin kiintyneitä työhön. Se oli hienoa.
Huomasin sen, koska lentäessäni Pariisiin -
matkatavarani katosivat.
Niin.
Laskeuduin lentokentälle, eivätkä laukkuni saapuneet.
Tajusin sen liukuhihnalla.
Lentoyhtiöillä on sellainen paskamainen tapa.
He tietävät, etteivät laukut tule.
He tietävät koko ajan, missä laukku on.
Mutta eivät kerro sitä.
Antavat seisoa siinä kuin idiootti -
toivoa sydämessään.
He voisivat tulla koneeseen ennen lähtöä kertomaan,
ettei laukku tule.
"Spoilerivaroitus."
Mutta eivät tule.
He antavat lähteä iloisena kuin idiootti.
Laskeuduin Pariisiin.
Ajattelin sen olevan hienon matkan alku.
Hyppelin innoissani matkatavaroista.
"Käyn hakemassa laukut.
Alan tutkia Pariisia."
Menin liukuhihnalle.
Tosi itsevarmana.
"Aivan. Haen vain laukkuni.
Anteeksi.
Tehkää tilaa.
Haluaisin nojata liukuhihnan ylle.
Se tuo laukut nopeammin.
No niin, onnenlaukku."
Olin tosi itsevarma.
Laukkuja alkoi tulla. Seisoin siinä arvostellen.
"Samsonite vielä nykyään?
Missä laukkuni on?"
Laukut kiersivät.
Sitten ei tullut enää uusia.
Aloin huolestua.
Laukut vähenivät entisestään.
Tajusin: "Laukkuni…
Laukkuni ei tule."
Tajusin,
ettei laukkuni saapunut.
Kamalaa. Oli sama tunne,
sama tunne kuin lapsena,
kun äiti unohti minut kouluun.
Täysin sama.
Liukuhihnalla tunsin olevani taas kymmenvuotias.
"Ei, herra Wilkinson, ei hätää, voitte mennä.
Äiti tulee. Älkää huoliko, voitte mennä kotiin.
Hän tulee. Hän ei unohtaisi.
Ei… Hän…
Hän on varmaan kuollut.
Hän makaa varmaan kuolleena ojassa."
Äiti unohti minut.
Hän unohti minut aina joskus.
Piti kävellä kotiin.
Matka kesti tunnin.
Kun pääsin kotiin,
äidin reaktio oli aina sama.
Hän teki töitä kotona.
Hän kirjoitti tietokoneellaan.
Kävelin sisään, suljin oven.
Aina sama reaktio…
"Ei, kulta!
Mitä kello on?"
"Liian paljon."
Myönnän sen. Oli inhottavaa tulla unohdetuksi,
mutta nautin niistä hetkistä.
Ei se ollut sen kummempaa. Pidin kävelemisestä.
Kävely ei stressannut minua.
Potkin kiviä ja lauloin.
Pääsin kotiin ja ajattelin: "Hetkinen."
Se oli hienoa, koska sain -
uhmata äitiä ilman mitään seurauksia.
Mitään.
Koska kun olin lapsi,
ei voinut uhmata vanhempiaan.
En ollut valkoinen lapsi. Ymmärrättekö? En voinut…
Minun piti varoa.
Oli mahtavaa, kun äiti mokasi.
Hän kysyi, annanko anteeksi.
Sanoin: "Ajattelen asiaa."
Piti etsiä joku avuksi.
Katsoin ympärilleni.
Lähellä seisoi vanhempi ranskalaisherra.
Harmaa tukka, punaiset posket.
Lyhyt kaveri, jolla oli lasit.
Menin hänen luokseen.
Hänellä oli punainen liivi.
Siinä luki ranskaksi "information".
Ja alla englanniksi -
"information".
Olin…
"Bonjour. Päivää. Hei."
Hän vastasi: "Päivää. Bonjour."
Sanoin: "Englantia, ranskaa?"
"Englantia, niin, oui."
"Voisitteko auttaa?
Matkatavarani eivät saapuneet.
Haluaisin tietää, mitä pitää tehdä."
Hän sanoi: "Matkatavaranne… Eivät saapuneet…
Ajattelin: "Selvä.
Hyvä on.
Kokeillaan ranskaksi.
Katsotaan, mitä tapahtuu."
Lopulta ymmärsimme toisiamme.
Hän lähetti minut paikkaan, jossa voi tehdä ilmoituksen.
Tiskin takana oli toinen ranskalainen, paljon nuorempi.
Algerialais- tai marokkolaistaustainen.
Hyvin ranskalainen. Siisti tyyppi.
Hän auttoi jotakuta.
"Paljon kiitoksia. Seuraava."
Tervehdin häntä.
Hän sanoi: "Mitä kuuluu, veli?
Miten voit? Mikä on ongelmana?"
Sanoin tarvitsevani apua.
"Matkatavarani eivät saapuneet. Ne ovat kadonneet."
Hän sanoi: "Voi ei, kamu. Laukkusi eivät tulleet.
Voi että.
Etsitkö niitä?"
"Mitä? Tein sen ensimmäiseksi.
En tullut hakemaan seuraa.
Totta kai minä…"
"Ei, tarkastin vain.
Laukkuko on siis poissa?"
"Niin, poissa."
"Voi kuinka kurjaa. Olen pahoillani.
Se on kamalaa.
Mitä haluat tehdä nyt?"
"Mitäkö minä haluan tehdä?
Haluan, että sinä teet jotain.
Voimmeko tehdä ilmoituksen?"
"Haluatko täyttää lomakkeita?
Vakuutusyhtiöllesi, niin he voivat maksaa sinulle."
"Ei, jotta te löydätte laukut ja tuotte ne minulle."
"Älä huoli.
Emme löydä niitä.
Emme.
Älä murehdi siitä.
Tämä on Pariisi.
Kun laukut katoavat, ne ovat varmaan poissa.
Ne eivät ilmesty. Joskus, jos on onnea.
Jos se ei ole tullut, se on varmaan poissa.
On perjantai, ja on lakkoja.
Voit lähteä. Älä stressaa. Mene vain."
"Älä stressaa?
Ne ovat matkatavarani.
Kaikki vaatteeni."
"Mutta olet Pariisissa.
Tarvitsetko vaatteita? Tämä on Pariisi.
Mene ostamaan vaatteita.
Mikä sinua vaivaa? Rauhoitu."
Hän oli niin itsevarma,
että tunsin olevani väärässä.
Epäilin itseäni.
Kävelin pois ja mietin: "Olenko väärässä?
Olenko liian kiintynyt tavaroihini?"
Hän ei valehdellut. Pariisissa on paljon vaatteita.
Minun piti ostaa vaatteita,
koska ei ollut mitään esityksiini.
Jos menette Pariisiin, varatkaa ylimääräistä rahaa -
vaateostoksiin. Siellä on uskomatonta.
Yrittäkää myös ottaa mukaan -
ylimääräinen pari itsetuntoa.
Sitä tarvitaan ranskalaisten kanssa shoppaillessa.
He eivät ole ystäviänne.
En ole koskaan ollut maassa,
jossa on todella omillaan ostoksilla.
Kun astuu kauppaan, kukaan ei auta. Ei mitään.
Ei tiedä, kuka on siellä töissä tai kuka tekee mitä.
Se on kuin Työntekijä piilossa.
Kävelee vain ympäriinsä.
Kukaan ei auttanut 20 minuuttiin.
Aloin valita itse vaatteita ja kuulin ärsyyntyneen äänen takaani:
"Voinko auttaa?"
Sanoin: "Hei, kyllä. Tarvitsen vaatteita.
Menetin matkatavarani."
Sitten minua pilkattiin -
enemmän kuin koskaan ennen.
Koskaan. Kaikkeen valitsemaani tarjottiin -
murskaavaa kritiikkiä.
"Saisinko tästä koon M?"
"M-koko?
Tarkoitat varmaan L tai XL.
Tämä on M-koko.
Ei taida sopia."
Ihmettelin sitä.
"Olet kokoa L. Voin tuoda sinulle sen.
M ei sovi sinulle."
Olin ihmeissäni.
Niin kävi kaiken kanssa.
Halusin ostaa erään takin.
"Saisinko tämän?"
"Ei, tämä ei sovi ihosi sävyyn.
Sinun pitää miettiä, mikä sopii väreihin -
kankaan sisällä -
ja myös naamasi sisällä.
Tämä ei ole paras."
Sanoin omistavani jotain sellaista.
"Ja käytätkö sitä?"
"No, en enää."
"Voit käyttää sitä, jos haluat.
C'est tranquille. Siitä vain."
"Uhkailet minua."
Siellä on vain erilaista.
Ystäväni sanoi,
että ranskalaiset ovat kusipäitä.
Sanoin: "Enpä usko.
He ovat vain rehellisiä."
Niitä kahta on vaikea erottaa toisistaan.
Puhuin ranskalaisnaisen kanssa.
Keräsin rohkeutta ja kysyin:
"Hei.
Miksi ranskalaiset ovat -
tällaisia?"
Hän sanoi: "Miten niin?"
"Kun on kaupassa,
he tuntuvat ilkeiltä."
"He eivät ole ilkeitä, vaan omia itsejään.
Olet tottunut maihin, joissa ihmiset -
pelkäävät, etteivät saa juomarahaa,
joten he ovat heti kimpussa.
'Voinko auttaa?'
Mutta Ranskassa kaikki saavat hyvää palkkaa.
Kunnon palkan.
Emme ole niin stressaantuneita siitä.
Amerikassa asiakas on kuningas.
Tiedät, mitä Ranskassa tehdään kuninkaille.
Siispä…
Täällä on erilaista."
Ranskalaiset eivät harrasta sitä.
Olette olleet hauska yleisö.
Kiitos.
Kiitos paljon.
Osoititte sen.
Tästä syystä tullaan Detroitiin.
Oikeasti. Olette upea yleisö.
Kaunis, monimuotoinen.
Kaupunkikin on mahtava.
Olemme käyneet katsomassa paria juttua.
Riitelin ystäväni Daven kanssa.
Hän ohjaa näitä spesiaaleja.
Hän kysyi minulta:
"Mitä teet päivällä?"
Vastasin: "Käyn ehkä syömässä."
Hän sanoi: "Käydään kaikissa Detroitin museoissa."
"Voisin käydä yhdessä."
"Miten niin yhdessä?"
"Ei kaikissa. Miten niin kaikissa?"
"Kamu, oletko käynyt täällä ennen?
Täällä on monta upeaa museota."
"Niin, mutta kaikki ovat museoita.
Käyn yhdessä, se riittää.
En jaksa käydä yhtä monessa kuin sinä."
"Miten niin yhtä monessa kuin minä?"
"Olet valkoinen, joten nautit siitä."
Vitsailin vain. Kiusasin häntä.
Kiusasin häntä.
Hän loukkaantui tosi nopeasti.
"Mitä sinä sanoit?"
"Olet valkoinen…"
"Kamu, valkoiset eivät rakasta museoita.
Mitä oikein tarkoitat?
Museot eivät ole edes valkoisten viiden suosituimman asian joukossa."
Hän sanoi sen todella itsevarmasti -
ja vakaumuksella.
"Mitkä ovat viisi suosituinta?"
Se oli outoa. "Ei viiden suosituimman joukossa."
Kuin hänellä olisi seinällään lista -
kymmenestä suosikkijutusta.
Uskomatonta.
Ajattelin sitä ja sanoin: "Ovat ne.
Pysyn päätöksessäni."
Kyllä ovat.
Eihän se ole edes huono asia.
Valkoiset pitävät museoista.
Monet nauttivat museoista,
mutta valkoiset rakastavat niitä.
Rakastavat.
Kaikkialla maailmassa -
on valkoisten rakentamia museoita.
Valkoiset rakastavat museoita.
Oletteko nähneet valkoisia museossa?
Kävelevät hymyillen kädet selän takana.
"Niin, me teimme tuon.
Me teimme tuonkin.
Hyvin on mennyt."
Valkoiset rakastavat museoita.
En panisi sitä ykköseksi, mutta viiden joukkoon kyllä.
Mietin sitä.
Listalla valkoisten suosikkijutuista -
museot olisivat viidentenä.
Neljänneksi laittaisin uimisen.
Valkoiset rakastavat uimista.
Ei siinä mitään. Oletteko nähneet heidän uivan?
Näytätte upealta.
Upealta.
Kun uitte, teette sen hiusjutun.
Tulette vedestä…
Ne menevät taakse kuin ankalla.
Minäkin pitäisin uimisesta.
Valkoiset rakastavat uimista.
He rakastavat sitä niin paljon,
että olympialaisissa voi voittaa -
enemmän mitaleita uinnissa -
kuin muissa lajeissa.
Niin paljon valkoiset rakastavat uimista.
Tajusin tämän.
Kiisteltiin siitä, kuka on kaikkien aikojen olympiaurheilija.
Parhaat olivat Michael Phelps -
ja Usain Bolt.
Yksi argumenteista oli:
"Phelps on parempi, hänellä on enemmän mitaleja."
"Niin, koska hän huijasi.
Hän voitti ne uimalla."
Onhan hän toki loistava,
mutta emme voi päättää mitalien perusteella.
Uinti on ainoa laji, jossa voittaa -
enemmän mitaleja tekemällä saman -
vähemmän tehokkaalla tavalla.
Siinä ei ole järkeä.
Miettikää nyt. "100 metrin vapaauinti."
Selvä. Kultamitali.
Joo. Ja nyt tämä.
Toinen mitali. Joo.
Ja tämä?
Taas mitali. Entä tämä?
Taas mitali.
Potaskaa. Ihan sama, mitä kukaan sanoo.
Ei voi voittaa lisää mitaleja.
Usain Bolt ei voi tehdä niin.
Hän juoksee 100 metriä, ja se on siinä.
"Paikoillanne, valmiit, nyt."
Juoksua.
Maaliin, voitto, kultamitali.
Siinä kaikki.
Hän ei voi sanoa:
"Loistava kisa. Nyt hoidan sen perhostyyliin."
Niin ei tehdä.
Pitäisi tehdä, mutta ei tehdä.
Valkoiset rakastavat uimista ja keksivät sen säännön. Tajuan.
Sen pitäisi olla.
Suosituimpien listalla museot olisivat viidentenä.
Uiminen neljäntenä.
Kolmantena olisi -
ymmällään olo.
Valkoiset tykkäävät olla ymmällään.
Tiedätte, mitä tarkoitan.
Kun valkoisilla on huono päivä,
kun jokin on pielessä,
he tekevät niin kasvoillaan. He ovat ymmällään.
Valkoiset rakastavat sitä.
Sitä näkee supermarketeissa jatkuvasti.
Jono on pitkä.
Vain yksi kassa on auki.
Kaikki odottavat.
Aina joku valkoinen nojautuu ulos jonosta.
"Mikseivät he avaa toista…
Ei voi olla totta.
Mitä he… Oletteko…"
Valkoiset pitävät myös siitä,
kun on toinen, jonka kanssa olla ymmällään.
Oletteko nähneet?
Kun niin käy, se on maagista.
Se on maagista.
Valkoinen ihminen on ymmällään.
Hän ottaa katsekontaktin toiseen valkoiseen.
Sitten he ovat ymmällään yhdessä.
Heidän ymmällään olonsa voimistuu superkovaksi.
He katsovat toisiaan. "Näetkö tämän?"
"Niinpä."
Yksi ymmällään olon avaimista.
Pitää hengittää ulos. Päästää se ulos.
Elämä on kovaa. Ilman pitää lähteä kehosta.
Ei voi enää edes hengittää.
Siksi Keskilännessä on paljon tornadoja.
Valkoiset ovat ymmällään.
Valkoiset rakastavat ymmällään olemista.
Sen on oltava viiden joukossa.
Listani. Viisi asiaa, joista valkoiset pitävät.
Museot ovat viidentenä.
Uiminen neljäntenä.
Ymmällään olo kolmantena.
Valkoisena olo toisena.
Se on hienoa. En moiti teitä.
Sitten on numero yksi.
Tämä on henkilökohtainen listani.
En sanele mitään.
Ellette ole samaa mieltä, tehkää oma listanne.
Se on oma valinta.
Yhtä asiaa -
ja vain yhtä asiaa -
valkoiset rakastavat enemmän kuin mitään muuta.
"Sweet Carolinea."
Kerron teille jotain.
Mikään ei tuo niin paljon iloa -
valkoisten sieluun -
kuin sen Neil Diamond -laulun sävelet.
Ihan sama, missä ollaan.
Olen käynyt kaikissa maanosissa,
monissa maissa.
Kun se laulu soi,
valkoisten silmiin syttyy valo -
kuin nukkuville agenteille, jotka on aktivoitu.
Niin tapahtuu joka kerta.
Joka ainoa kerta.
Kyse ei ole musiikista. Toisia lauluja voi soittaa.
Grillijuhlissa, baseball-matsissa -
tai firman tilaisuudessa.
Muut laulut jäävät taustalle. Niistä ei välitetä.
Mutta kun se laulu alkaa,
se vaikuttaa valkoisuuden DNA:han.
En tiedä, mistä on kyse.
Se keskeyttää kaiken muun.
Valkoiset viettävät aikaa.
He juttelevat: "Aivan.
Bisnestä, fuusioita, ostoja.
Jokin niistä."
"Puhutaan siitä myöhemmin.
Pidetään se mielessä."
Sitten se laulu alkaa,
ja joka kerta…
Ajattelee, ettei niin käy. Se alkaa hitaasti.
Luulee, ettei niin käy.
Aina sama juttu…
En käskenyt liittymään mukaan.
En sanonut: "Kaikki yhdessä."
Tai: "Kolmannella."
Valkoisuutenne vain tuli esiin.
Tunsitteko sen?
Ajattelitte: "Nyt se tulee!
Tämä on hetkemme!"
Olen valkoinen, valkoinen, valkoinen
Valkoinen, valkoinen
Katsokaa teitä. Kasvonne loistavat.
Voihan. Katsokaa tuota iloa.
Hetki sitten: "Kuka tuo luulee olevansa?"
Nyt: "Paras koomikko ikinä!"
Älkää menettäkö tuota iloa.
Kukaan teistä, valkoiset.
Vaalikaa sitä. Se on aarre.
Se on todella suloista.
Mikään ei saa valkoisia onnellisemmaksi, ei mikään.
Se laulu on puhdasta valkoisten iloa.
Sitä se laulu on.
Valkoiset eivät voi vastustaa sitä.
Unohtakaa DNA-testit.
Jos haluatte tietää, kuinka valkoisia olette,
kuunnelkaa se laulu.
Mitä isompi reaktio, sen valkoisempia olette.
Säästin teiltä rahaa.
En ole nähnyt valkoista ihmistä…
Se laulu on vakkanne kansi.
Sanon tämän.
Jos tulisi valtava maanjäristys, toivottavasti ei tule,
ja ihmiset jäisivät loukkuun,
voisin etsiä kaikki valkoiset.
"Etsikää te muut.
Minä hoidan tämän!
Taas löytyi yksi!
Oletko kunnossa?"
Osa teistä miettii:
"Pidämme siitä laulusta, mutta ei se ole meille tärkein."
Miksette sitten laulaneet kanssani kansallislaulua?
Detroit, olette hieno yleisö.
Paljon kiitoksia.
Minulla oli hauskaa kanssanne.
Arvostan teitä.
Hyvää yötä.
Miten meni?
Se toimii aina, Neil Diamond.
Hienoa.
Se toimii aina.
Kiitos paljon.
Se oli fantastista. Kiitos.
Tekstitys: Katri Martomaa