Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- ברוכים הבאים לדטריוט -
‏- טרוור נואה -
‏דטרויט, תמחאו כפיים…
‏לטרוור נואה!
‏- איפה הייתי -
‏מה קורה, דטרויט?
‏מה שלומכם הערב, חברים? מה קורה?
‏ברוכים הבאים להופעה.
‏תודה רבה שהגעתם.
‏תראו מה זה. איזה ערב. איזו אנרגיה.
‏אנחנו פה. דטרויט, מישיגן.
‏הגענו.
‏אני נהנה פה מאוד. ‏בכנות, אני נהנה בכל מקום.
‏אני חושב שמעולם לא נהניתי ככה בחיי.
‏מעולם לא נהניתי כל כך באמריקה.
‏בכל יום.
‏אני אפילו לא יודע למה.
‏אני חושב שזה בגלל…
‏נהנים יותר במקום ‏שיודעים שאולי הוא קרוב לקיצו, נכון?
‏פשוט יש בו…
‏יש בו תחושה שונה. אתה חושב,
‏"מה זה הטעם הזה? העונה האחרונה?"
‏כי אי אפשר לדעת עם אמריקה. ‏באמת שאי אפשר לדעת.
‏כל יום הוא היום הכי טוב,
‏ואולי גם היום האחרון.
‏אני נהנה מאוד, באמת.
‏בורכתי מאוד השנה, כי…
‏זכיתי לטייל מסביב לעולם,
‏הופעתי במקומות חדשים.
‏מקומות שתמיד רציתי להופיע בהם, ‏תמיד רציתי לנסות לעשות בהם סטנד-אפ.
‏הופעתי בברלין, גרמניה, בפעם הראשונה בחיי.
‏זה היה מדהים.
‏לא אשקר, אנשים הפחידו אותי לפני הנסיעה.
‏כמו בדטרויט, אנשים אמרו, "תיזהר מדטרויט".
‏אנשים דיברו על גרמניה באופן דומה.
‏כשנסעתי לברלין, אנשים אמרו, "אחי, גרמניה?
‏"הם יודעים לצחוק?"
‏אמרתי, "מה זאת אומרת? הם בני אדם".
‏"לא יודע, אחי. הם יודעים לצחוק?"
‏אנשים השפיעו עליי.
‏בשלב מסוים בדרך לגרמניה,
‏חשבתי שאולי גרמנים ‏פשוט יושבים בקהל ואומרים,
‏"יה, יה…
‏"זה היה מופע סטנד-אפ."
‏אבל זה לא נכון. הם צוחקים.
‏האמת שהם קהל מצוין.
‏נהניתי מאוד בברלין.
‏זו עיר שמפתיעה אותך, כי היא…
‏היא מאוד מגוונת תרבותית.
‏יש בה סצנת אומנות מתפתחת.
‏מוזיקה נפלאה.
‏ההיסטוריה…
‏ההיסטוריה של ברלין עמוקה ועשירה מאוד.
‏אני אוהב לטייל ולראות מקומות חדשים ‏כשאני בערים מסוימות,
‏ובברלין יצאתי לסיור בקבוצה
‏ונהניתי מאוד,
‏אבל הלוואי שמישהו היה מזהיר אותי ‏בנוגע לכאב שטמון בחלק מההיסטוריה בברלין.
‏כי היא שימשה כמטה של המפלגה הנאצית.
‏אז הכול מתקשר להיטלר. לא ידעתי את זה.
‏חשבתי שאנחנו יוצאים לסיור נחמד.
‏אני שואל הרבה שאלות. אני סקרן.
‏זה הרס את האווירה.
‏יצאנו להסתובב,
‏המדריך עשה את השטיק שלו.
‏הוא גם היה שמח. הוא אמר, ‏"פה, מאחוריי, תוכלו לראות
‏"את אחד משדות התעופה הגדולים ביותר ‏שנבנו אי פעם.
‏"יה, זה שדה תעופה בברלין ‏שמפורסם בכל העולם,
‏"והוא גדול כל כך שיכולנו לצלם
‏"את הסרט ההוליוודי 'משחקי הרעב' ‏בתוך שדה התעופה הזה.
‏"יה, יש למישהו שאלה?"
‏ואמרתי, "כן. וואו. מתי בנו אותו?"
‏הוא אמר, "כמעט לפני 100 שנים".
‏ואני אמרתי, "לעזאזל! מי בנה אותו?"
‏"כן, זה החלק המצער ב…
‏"בסיפור הזה.
‏"היטלר בנה את שדה התעופה הזה."
‏הבנתי שפישלתי.
‏ניסיתי לשפר את האווירה.
‏שאלתי, "איזה היטלר?"
‏הוא שאל, "איזה היטלר?
‏"איזה עוד היטלר יש?"
‏אמרתי, "אולי זה הנרי היטלר". ‏"הנרי היטלר?
‏"מי זה לעזאזל הנרי היטלר?"
‏אמרתי, "אתה לא מכיר את הנרי היטלר?"
‏זה לא עבד.
‏"בחייך, אחי."
‏זה היה אינטנסיבי אבל טוב.
‏וכשאני אומר טוב…
‏היה נחמד להיות במקום
‏שבו אנשים לא קוברים את ההיסטוריה שלהם.
‏הכוונה שלי…
‏הכוונה שלי היא שכשמטיילים בגרמניה,
‏גם אם לא מבקרים במוזיאונים, ‏אי אפשר להתחמק מהעבר
‏ומהדברים שנעשו גם בברלין וגם בגרמניה.
‏אנדרטאות מפוזרות ברחבי העיר.
‏אנדרטאות גדולות.
‏הן מנציחות את מה ‏שגרמניה עשתה למיליוני יהודים
‏ולמיליוני אנשים אחרים ברחבי העולם.
‏רואים אותן, מבינים מה קרה, ‏הם מדברים על זה.
‏הם מלמדים את ילדיהם על זה. ‏הם מלמדים ילדים בבית הספר.
‏הם אומרים, "היי, זה מה שגרמניה עשתה".
‏מוודאים שהילדים ידעו.
‏אבל הם לא גורמים להם לתחושת אשמה.
‏וזה איזון מדהים להגיע אליו.
‏הם אומרים לילדים, "היי, ילדים. ‏אנחנו מקווים שאתם מבינים.
‏"גרמניה עשתה את זה.
‏"אתם לא אחראיים, כי לא הייתם שם.
‏"עם זאת, מכיוון שאתם העתיד של גרמניה,
‏"זו האחריות שלכם לוודא שזה לא יקרה שוב."
‏מה שאהבתי בשהות שלי בגרמניה
‏ובאופן שבו הם מדברים על ההיסטוריה שלהם ‏הוא הישירות שלהם בנושא.
‏הם יודעים שזה כואב.
‏הם יודעים שזה כתם גדול
‏על מי שהם, אבל הם לא מתחבאים מזה.
‏כשראיתי את כל זה, חשבתי,
‏"הלוואי שככה אמריקה הייתה ‏עם ההיסטוריה שלה".
‏כי ראיתם…
‏אי פעם ראיתם כמה זה מביך
‏לדבר על היסטוריה באמריקה?
‏המצב נהיה מתוח.
‏לא משנה באיזו היסטוריה מדובר. ‏המצב נהיה מתוח.
‏"יום קולומבוס" הוא דוגמה טובה.
‏בכל שנה בניו יורק יש מאבק. בכל שנה. ‏פה בדטרויט היה מאבק.
‏היה פסל של כריסטופר קולומבוס, ‏בן כ-110 שנים.
‏בשלב מסוים חצי מהתושבים ‏חשבו שצריך להיפטר ממנו.
‏החצי השני לא רצה להיפטר ממנו. ‏היה מאבק עצום.
‏אותו דבר בכל שנה בניו יורק. ‏"יום קולומבוס", "יום הילידים".
‏ראיתי פעם ריאיון בחדשות.
‏הוא לא היה אמור להיות מצחיק, ‏אבל אותי הוא הצחיק.
‏הכתב שאל בחור,
‏"אדוני, איך תחגוג את 'יום הילידים'?"
‏"תן לי לומר לך משהו. זה 'יום קולומבוס'.
‏"נמאס לי מאנשים שמגיעים ומשנים את השם.
‏"אנחנו גאים ביום הזה.
‏"זה כריסטופר קולומבוס. 'יום קולומבוס'. ‏השם לא ישתנה.
‏"למעשה, איך היית מרגיש אם מישהו היה מגיע,
‏"לוקח משהו שקיים כבר זמן רב,
‏"ופשוט מחליט לשנות אותו ולקרוא לו בשם אחר?
‏"איך אתה היית מרגיש?"
‏חשבתי, "אבל, אדוני,
‏"זו לא המהות של 'יום קולומבוס'?"
‏אדבר בכנות. אני לא מעריץ גדול ‏של "יום הילידים".
‏השם שלו, אני חושב שהוא לא… ‏לדעתי זו התחמקות.
‏לדעתי הוא לא מספיק ספציפי. זו עצלנות.
‏"יום הילידים". אילו ילידים? איפה? איך?
‏תנו לי קצת יותר מידע.
‏יודעים מה אהבתי ב"יום קולומבוס"?
‏את הספציפיות.
‏כן. זה היה סיפור ספציפי ומעורר השראה
‏על אדם ששמו כריסטופר קולומבוס
‏שהאמין, כנגד כל הסיכויים,
‏שהוא יכול להפליג ‏מסביב לעולם בכיוון הלא נכון
‏ולהגיע להודו מהצד השני.
‏אף אחד לא האמין בו.
‏כן.
‏הוא אמר, "אעשה את זה". ‏אמרו לו, "זה בלתי אפשרי, כריס".
‏הוא אמר, "אצליח". ‏אמרו לו, "זה בלתי אפשרי!"
‏הוא אמר, "אצליח!" ‏אמרו לו, "זה בלתי אפשרי!"
‏והוא גייס כסף, הוא נאבק במשך שנים, ‏ולבסוף הוא השיג את הספינות.
‏הוא הפליג מסביב לעולם בכיוון שגוי
‏ולא הצליח.
‏לא רק שהוא לא הגיע לצד השני של הודו,
‏הוא מצא את עצמו במקום שנקרא "הקריביים",
‏והוא אמר, "זו הודו".
‏ואנשים ששם אמרו,
‏"אנחנו לא יודעים אם אכלת ‏מהעשבים שהשארנו מאחורינו,
‏"אבל זו ממש לא הודו".
‏והוא אמר, "זו הודו, ‏אינדיה, ואתם אינדיאנים".
‏הם אמרו, "אחי, אנחנו לא אינדיאנים".
‏הוא אמר, "אני מזהה אינדיאני ‏כשאני לא רואה אותו.
‏"אתם פשוט אינדיאנים שחיים בצד הרחוק,
‏"אז אתם מערב-אינדיאנים".
‏והוא דבק בכך.
‏כריסטופר קולומבוס דבק בכך במשך כל חייו.
‏מגלי ארצות אחרים היו אומרים לו, "יו, כריס.
‏"אנחנו חושבים שלא הגעת להודו".
‏הוא אמר, "זו הודו".
‏הם אמרו, "אנחנו חושבים שזו לא הודו". ‏הוא אמר, "זו הודו".
‏עד ליום מותו הוא סירב להכיר באפשרות
‏שהוא מעולם לא הגיע להודו.
‏לא רק זאת, ידידיי, אלא שהוא ‏גם מעולם לא דרך על אדמת אמריקה.
‏מעולם לא.
‏ועדיין…
‏קראו לחג ציבורי
‏על שמו
‏באמריקה.
‏זה, ידידיי, הוא סיפור מעורר השראה
‏על איך לבנים יכולים להיכשל כלפי מעלה.
‏אתם יודעים כמה ביטחון נדרש כדי להצליח בזה?
‏זה ביטחון של לבנים, שאין לאף אחד אחר.
‏לאף אחד אחר אין רמה כזאת של ביטחון עצמי.
‏להפליג בכיוון השגוי. להגיע למקום השגוי.
‏לקרוא לאנשים הלא נכונים בשם שגוי ‏ולומר, "צדקתי.
‏"תקראו לחג על שמי."
‏אף אחד אחר לא מסוגל.
‏כולנו צריכים לשאוף לרמת הביטחון העצמי הזו,
‏לרמת הביטחון העצמי של גברים לבנים.
‏נשים לא היו מצליחות.
‏לו אישה אמרה, ‏"אפליג מסביב לעולם בכיוון השגוי",
‏היו אומרים, "תשרפו אותה. היא מכשפה!"
‏נראה לכם שלא-לבנים היו מצליחים?
‏ששחורים היו מצליחים? וואו, באמת?
‏הם היו מפליגים ‏מסביב לעולם בכיוון הלא נכון,
‏מגיעים למקום שהם לא אמורים להיות בו.
‏כנראה היו עוצרים אותם על הסגת גבול.
‏"מה אתה עושה פה?"
‏"טעות שלי, גבר, חשבתי שאגיע להודו.
‏"טעיתי, גבר. אני מצטער.
‏"בחיי, אני לא יודע מה חשבתי לעצמי.
‏"אסור לנו להתעסק עם ספינות. ‏זה אף פעם לא נגמר טוב.
‏"אני מצטער. אני מצטער, גבר.
‏"זה לא יקרה שוב."
‏למה לרצות לקבור את ההיסטוריה שלך?
‏אפשר ליהנות וללמוד ממנה כל כך הרבה.
‏מבינים אותי?
‏ההרגשה היא שזה הכיוון שבו אמריקה נעה.
‏היא רוצה פחות ופחות מההיסטוריה שלה, ‏פחות ופחות הקשר.
‏תראו מה קורה עם ספרי לימוד.
‏במקומות כמו פלורידה ‏רוצים להחרים ספרי לימוד
‏או לחתוך מספרי הלימוד ‏חלקים שמדברים על עבדות.
‏ועכשיו הורים רבים. הם אומרים,
‏"לא, תוציאו את העבדות. ‏הילדים מרגישים לא טוב בגלל זה."
‏הורים אחרים אומרים, "תשמרו על העבדות.
‏"זה מלמד את הילדים."
‏והם ממשיכים לריב. אני תוהה, "למה?"
‏אין סיבה לריב על…
‏אף אחד לא צריך לריב על זה.
‏ילדים לא קוראים ספרי לימוד.
‏הם צופים בטיקטוק.
‏שם צריך להיות אם רוצים להגיע אל הילדים.
‏"הייתה עבדות
‏"ספינות באו
‏"כן…"
‏אדבר בכנות. אני חושב שהסיפור ‏עם ספרי לימוד הוא לא בעיה אמיתית.
‏אני חושב שזה מסוג ‏הבעיות המלאכותיות שמייצרים
‏מדי פעם באמריקה, שמתסיסות אנשים
‏ומסעירות אותם,
‏גורמות להם לריב על משהו ‏שמלכתחילה לא היווה בעיה.
‏אני אומר את זה כי זו דעתי הכנה.
‏אני חושב שבאמריקה, ‏פוליטיקאים עשו עבודה נהדרת
‏ורימו אמריקאים כך שיריבו על בעיות
‏שמלכתחילה לא היוו בעיה,
‏כך שלא תשימו לב לבעיות שקיימות באמת.
‏אתם מבינים?
‏אם הם גורמים לכם לריב על ספרי הלימוד,
‏אתם לא שמים לב לעובדה ‏שהאינפלציה יצאה מכלל שליטה.
‏אתם לא שמים לב לעובדה ‏שהשכירות יצאה מכלל שליטה.
‏לאנשים אין כסף למגורים.
‏המשכורות לא הדביקו את קצב האינפלציה.
‏תאגידים גונבים מיליארדי דולרים
‏מהעובדים שלהם, ללא השלכות.
‏אתם לא שמים לב לכל זה.
‏אתם שמים לב לדברים הקליטים, ‏לדברים שקל לעקוב אחריהם.
‏זה נותן לכם משהו להתעסק בו.
‏"האם טרנסים יכולים ‏להשתמש בשירותים ציבוריים?"
‏זו בעיה מלאכותית.
‏מי באמת התמודד עם הבעיה הזו? ברצינות.
‏מי באמת התמודד עם הבעיה הזו?
‏יודעים מה הם עשו? פוליטיקאי כלשהו אמר,
‏"הנה סיפור קטן שמשפיע ‏על מעט אנשים במקום כלשהו.
‏"אני אגרום לזה להיראות כתופעה ארצית,
‏"ואז כולם יתחילו לריב". ‏אבל מי התמודד עם זה?
‏מי אי פעם היה בשירותים,
‏ולפתע פרצה מריבה ואנשים אמרו,
‏"סליחה, זה המגדר שנולדת אליו?
‏"הוא מתאים לשלט שעל הדלת?
‏"יש לך את איברי המין שלך המתאימים?
‏"אוכל לראות אותם?"
‏מי אי פעם חווה את זה?
‏אף אחד.
‏אבל גורמים לנו לריב על זה כי זה קליט.
‏"מי ישתמש באילו שירותים". למי אכפת?
‏למי אכפת? באמת, למי אכפת?
‏יש אנשים שיאמרו, "לטרנסים אכפת.
‏"הם רוצים לדעת אם מותר להם להשתמש בהם."
‏כן, תשתמשו באילו שירותים שבא לכם. ‏מי יעצור אתכם?
‏לא, ברצינות, אלה שירותים ציבוריים.
‏מי יעצור אתכם?
‏תגידו לי אתם, מי יאכוף את החוק הזה?
‏לא הצלחנו לאכוף את הרעיון
‏שאנשים אמורים לחרבן בתוך האסלה.
‏אבל נראה לכם שבאופן פלא ‏הם יצליחו להבין אם ככה נולדת?
‏תשתמשו באילו שירותים שבא לכם. ‏למה אנחנו מבזבזים את זמננו?
‏אחרים אומרים,
‏"אנחנו ניאבק כי חייבים לדעת מי…"
‏תנו לי לומר לכם משהו. ‏אם אתם משקיעים מספיק זמן
‏בשירותים ציבוריים ‏כדי לדעת אילו איברי מין יש לאחרים,
‏אתם הדוחים.
‏אתם מדאיגים אותי.
‏יש חוק פשוט בכל בית שימוש ציבורי ‏ברחבי העולם.
‏והחוק הוא שנכנסים, ‏לא מתייחסים לאף אחד אחר,
‏עוצרים את הנשימה ויוצאים.
‏תפסיקו לעמוד ולבהות באחרים.
‏כל גבר פה יודע שכשמשתמשים בשירותים…
‏נכנסים לשירותים ציבוריים, ‏מישירים מבט, משתינים,
‏עושים מה שצריך. לא מביטים לצדדים.
‏אם אתה עצבני, תביט למעלה או למטה.
‏אסור להביט על אף אחד אחר.
‏הבחור שלידך יכול להיחנק. ‏אתה לא מפנה את ראשך.
‏אתה לא רועד. אתה לא זז.
‏אתה שומע אותו…
‏אתה אומר, "היי, גבר, היי.
‏"היי, אתה בסדר? יו.
‏"היי, גבר, אתה בסדר?
‏"יו. אתה רוצה שאתקשר… היי, גבר, אתה בסדר?
‏"רוצה שאתקשר…" ‏"אל תסתכל עליי!"
‏מה אנחנו עושים?
‏על מה אנחנו רבים?
‏שירותים ציבוריים.
‏אם אתם מכירים את ההיסטוריה, ‏אתם יודעים שזה קורה בכל פעם באמריקה.
‏זה קורה שוב ושוב.
‏היו זמנים באמריקה שבהם נשים נאבקו ‏כדי להשתמש בשירותים ציבוריים.
‏תתארו לעצמכם.
‏באמת היה זמן שבו לנשים היה אסור ‏להשתמש בשירותים ציבוריים
‏ברחבי אמריקה, והן היו צריכות להיאבק.
‏והיו גברים זועמים שאמרו, "זה משוגע.
‏"אתם תניחו לנשים להשתמש ‏בשירותים ציבוריים? זה מטורף!
‏"איך זה יעבוד?
‏"מה, הן ייכנסו בזמן שאנחנו משתינים?
‏"ומה יקרה אז? הן יסתכלו על הבולבולים שלנו?
‏"והן יצחקו?"
‏תחשבו על זה, גבירותיי.
‏הייתה תקופה שבה התירו לראשונה ‏לנשים להשתלב בשוק העבודה,
‏ולא היו להן שירותים ‏שבהם הן היו יכולות להשתמש.
‏אז גבירותיי, אם הסתובבתן באותה תקופה ‏והייתן צריכות להשתין
‏או לחרבן, היה עליכן לחזור הביתה.
‏כן. אני אומר "לחרבן" באופן תאורטי,
‏לא יודע אם אתן באמת מחרבנות.
‏אני חושב שאף בחור לא יודע. ‏בואו נהיה כנים. אנחנו לא.
‏אנחנו יוצאים מתוך נקודת הנחה ‏ברמה הביולוגית, אבל אני לא יודע בוודאות
‏שאישה כלשהי באמת…
‏למעשה, שכל גבר פה יחשוב ‏על אישה כלשהי בחייו.
‏אתה יודע מתי היא חרבנה בפעם האחרונה? ‏אני חושב שלא.
‏אני חושב שאתה לא יודע.
‏אין ראיות פורנזיות שיגבו את הטענה הזו.
‏אין ריח.
‏אין כתמים. אין כלום.
‏אני לא יודע מי עושה לכן ‏את יחצנות השירותים,
‏אבל הוא עושה עבודה יוצאת דופן.
‏עבודה יוצאת דופן.
‏נשים מריחות טוב יותר ‏אחרי שהן היו בשירותים מאשר לפני.
‏איך?
‏אי אפשר לדעת מתי אישה מחרבנת. אף פעם.
‏כי נשים תמיד נמצאות שם אותה כמות זמן.
‏זה הדבר המרשים ביותר. אתן לא מסגירות דבר.
‏כן, לוקח לאישה עשר דקות להשתין.
‏היא הולכת לשירותים. בסדר.
‏מגיעה, שתן, שתן, יוצאת, שוטפת ידיים,
‏מפדרת את הפנים, ‏שולחת הודעות וחוזרת לשולחן.
‏אין לך מושג. כן.
‏היא הולכת לחרבן, אותו דבר, עשר דקות.
‏נכנסת, עושה מה שעושה,
‏חריונים, יוצאת החוצה.
‏שוטפת ידיים, מפדרת את האף, ‏שולחת הודעה לחברים וחוזרת.
‏אין לך מושג.
‏יודעים בדיוק מה קורה כשמדובר בגברים.
‏דיסקרטיות היא לא חוזקה שלנו.
‏אפשר לדעת מתי כל גבר הולך להשתין. למה?
‏שתי דקות.
‏אנחנו מגיעים לשם ולא מבזבזים זמן. ‏הכי מהיר שיש.
‏כמו עצירת ביניים בנאסקאר.
‏כן, אנחנו נכנסים, משתינים, יוצאים,
‏מעמידים פנים שאנחנו שוטפים ידיים וחוזרים.
‏איך יודעים כשאנחנו מחרבנים?
‏כי זה ברור. ‏אנחנו הולכים לשירותים ולא חוזרים לעולם.
‏זו הפעם האחרונה שתראו אותנו.
‏המשפחה תולה מודעות "מבוקש" במסעדות.
‏"ראיתם את הבחור הזה?"
‏תתארו לעצמם, אנשים באמריקה ‏תמיד נאבקו על שירותים ציבוריים.
‏בכל פעם. היו זמנים ‏שבהם שחורים היו צריכים להיאבק
‏כדי להשתמש בהם.
‏אותו דבר. שחורים אמרו, ‏"למה אסור לנו להשתמש בשירותים ציבוריים?"
‏ושוב, אנשים כעסו.
‏"זה מטורף.
‏"תאפשרו לשחורים להשתמש בשירותים ציבוריים?
‏"איך זה בכלל יעבוד?
‏"אז מה? הם יעמדו שם בזמן שאשתין?
‏"הם יסתכלו על הבולבול שלי?
‏"והם יצחקו?"
‏כן. אני מספיק מבוגר כדי לזכור
‏את הדיון שהיה באמריקה סביב השאלה
‏האם לאפשר להומואים ‏להשתמש בשירותים ציבוריים.
‏זה באמת היה נושא לדיון.
‏אני זוכר שריאיינו אנשים בחדשות.
‏"נראה לך שצריך לאפשר להומואים ‏להיכנס לאותם שירותים כמו של סטרייטים?"
‏והוא ענה, "לא אכפת לי מה הם יעשו,
‏"אם הם יתעסקו בשלהם, זה בסדר.
‏"אבל רק תעני לי על זה.
‏"איך זה יעבוד?
‏"אז מה? אתה איתם בשירותים ואז מה?
‏"הוא הומו, ואני פשוט עומד שם
‏"ומשתין, והוא מסתכל על הבולבול שלי?
‏"ואז הוא תופס אותו.
‏"והוא מתחיל למשוך אותו.
‏"הוא פשוט מתחיל לשפשף,
‏"אני מקבל זקפה ואני נהנה מזה?
‏"ואז זו אחת החוויות ‏הכי טובות שהיו לי בחיי?
‏"ואז אני חוזר על בסיס שבועי
‏"בתקווה שאיתקל בו שוב, וזה מה שקורה?
‏"ואז בשלב מסוים אנחנו מסכימים להיפגש בחוץ, ‏במסעדה נחמדה
‏"ונעימה, ומכירים זה את זה?
‏"ואז אחרי כמה שנים, אנחנו מתחתנים,
‏"מאחדים את המשפחות וחיים באושר ועושר?
‏"זה מה שאת רוצה?"
‏וואו.
‏שירותים ציבוריים.
‏לכן אסור לקבור את ההיסטוריה.
‏אם יודעים מה קרה, יודעים למה לצפות.
‏מבינים למה זה קרה מלכתחילה.
‏הגרמנים עושים את זה בצורה יוצאת דופן.
‏זה לעולם לא יהיה מושלם.
‏אבל גרמניה היא אחת המדינות היחידות בעולם
‏ששילמה כספי שילומים על מה שהיא עשתה.
‏אחת המדינות היחידות בעולם ‏שהתנצלה באופן אקטיבי,
‏ואחת המדינות היחידות בעולם שהחליטה לשנות
‏את התפיסה העצמית שלה ‏ואת התפיסה של העולם לגביה.
‏אחרי מלחה"ע השנייה, ‏הגרמנים שינו מספר חוקים.
‏הם שינו את האיקונוגרפיה של המדינה.
‏מה מותר לתלות, איפה מותר לתלות.
‏הם שינו את ההמנון הלאומי שלהם.
‏כן, תתארו לעצמכם, ‏הם שינו את ההמנון הלאומי.
‏הם הרגישו שההמנון הלאומי הוא המנון לאומני
‏שהנאצים השתמשו בו ‏כדי להנחיל מחשבות פסולות.
‏הם שינו אותו. השם המקורי של ההמנון היה,
‏"דויטשלנד, דויטשלנד אובר אלאס".
‏בטח שמעתם אותו בסרטים ישנים.
‏ההמנון הולך ככה…
‏ובתרגום, המשמעות שלו היא,
‏"גרמניה, גרמניה מעל לכול
‏"מעל לכל דבר בעולם"
‏וברור שהם התכוונו לכך.
‏כן, בזמן שרוב ההמנונים הם תאורטיים,
‏ההמנון הגרמני מדויק.
‏אבל אחרי מלחה"ע השנייה הם אמרו, ‏"לא נוכל לשמור על הגישה הזאת".
‏אז הם שינו את ההמנון.
‏כתבו מילים חדשות.
‏המילים החדשות הן…
‏בתרגום, המשמעות היא,
‏"אחדות וזכויות וחופש
‏"לכל האנשים שחיים בגרמניה"
‏זה מקסים.
‏זה מקסים. הם היו יכולים לשנות אותו ל…
‏"סליחה, סליחה ‏אנחנו ממש מצטערים
‏"סליחה, סליחה על מה שעשינו"
‏אני מעריך שהם עשו את זה, ‏אבל אני לא הייתי מרחיק לכת.
‏לא אשקר. לא הייתי מרחיק לכת.
‏אני חושב ש"מעל לכול" זה נוראי. ‏זו לא דרך חשיבה טובה.
‏אבל עדיין צריך שתהיה קצת עוצמה בהמנון.
‏צריך שיהיה בו… הייתי מוצא את האמצע.
‏ההמנון שלי היה…
‏"גרמניה, גרמניה
‏"איפשהו בחמשת המקומות הראשונים.
‏"לא מעל לכל דבר בעולם
‏"כי אנחנו לחלוטין בחמשת המקומות הראשונים ‏אם חושבים על זה
‏"אמריקה מספר אחת
‏"ואז בריטניה ‏ואז צרפת וספרד
‏"ואנחנו במקום החמישי…"
‏למען האמת, ספרד לא טובה יותר.
‏"אז אנחנו במקום הרביעי
‏"במקום הרביעי בעול…"
‏כן, אבל הכלכלה הצרפתית לא כל כך חזקה.
‏"אז אולי אנחנו במקום השלישי בעולם"
‏ואז אנגליה לפנינו… ‏בעצם ה"ברקזיט" לא היה רעיון מוצלח.
‏"אז אולי אנחנו במקום השני ‏ואמריקה במקום ה…"
‏מערכת הבחירות שלהם לא יציבה כל כך, אז…
‏"אז אולי אנחנו מעל לכל העולם!"
‏זה אחד הדברים הגדולים ביותר שהם עשו, ‏ואף אחד לא יודע שהם עשו את זה.
‏דיברתי עם בחור גרמני,
‏והוא היה נבוך מכל זה. ממש נבוך.
‏הוא אמר, "כן, טרוור, ‏עשינו דברים רבים בגרמניה.
‏"שינוי ההמנון היה שינוי גדול עבורנו.
‏"אני בטוח שבכל העולם מדברים על זה."
‏אמרתי, "לא".
‏הוא אמר, "מה זאת אומרת?
‏"מה זאת אומרת? מי לא מדבר על זה?"
‏אמרתי, "אף אחד. אף אחד לא מדבר על זה".
‏"מי זה אף אחד?" אמרתי, "אף אחד. אף לא אחד.
‏"אף אחד מחוץ לגרמניה לא יודע שזה קרה."
‏"איך יכול להיות שהם לא יודעים?" ‏אמרתי, "מה זאת אומרת?
‏"זה בגרמנית. ‏לא מדברים גרמנית מחוץ לגרמניה.
‏"איך מישהו אמור לדעת?
‏"חוץ מזה, עשיתם משהו מוזר.
‏"שיניתם את המילים,
‏"אבל לא את המקצב."
‏זה מהלך מוזר.
‏הם אמרו, ‏"ההמנון הזה נוראי, ואנחנו נשנה אותו".
‏"יה. מה לגבי המקצב?"
‏"לא, אנחנו לא נשנה אותו ‏כי למדתי את כל התנועות. יה."
‏כנראה בגלל זה רוב האנשים ‏לא יודעים ששינו אותו, נכון?
‏שמרתם על המקצב. ‏רוב האנשים לא יודעים מהן המילים.
‏אנחנו מכירים רק את המקצב.
‏אף אחד לא ידע שמייקל ג'קסון שר, "אתה צמח".
‏לא ידענו את זה.
‏חלקכם שואלים, "רגע, מתי הוא אמר 'צמח'?"
‏אתם שרים את זה כל חייכם…
‏"אתה צמח"
‏אף אחד לא יודע מה המילים. רק מה המקצב.
‏זה מה שגרמניה עשתה. זה מוזר.
‏זה מוזר לא לשנות את המוזיקה. ‏כי המוזיקה נושאת איתה רגש.
‏ניסיתי להסביר לו את זה. הוא לא הבין.
‏והבנתי… אתם יודעים כמו מה זה.
‏מה שגרמניה עשתה,
‏זה יהיה כמו ב"מלחמת הכוכבים", בסדר?
‏אתם מכירים את "מלחמת הכוכבים". ‏בסדר, בואו נגיד, דארת' ויידר.
‏בכל פעם שדארת' ויידר נכנס לסצנה,
‏בכל פעם שהוא נחת בכוכב לכת כלשהו,
‏תמיד ידעתם שמשהו עומד לקרות,
‏משהו רע,
‏כיוון שליוותה אותו מוזיקה.
‏בסדר? המוזיקה רמזה מה עומד לקרות.
‏החללית נחתה…
‏הדלת נפתחה…
‏והוא עמד שם.
‏אבל הוא מעולם…
‏הוא מעולם לא הופיע ללא המוזיקה שלו ברקע.
‏מעולם לא. הוא יעמוד שם, יהיה לצידו תקליטן,
‏"תקליטן, תנגן את המוזיקה שלי.
‏"זה נכון."
‏ואז ידעתם שמשהו עומד לקרות.
‏יורד מהחללית…
‏"תכרע בפניי, ג'דיי."
‏"לעולם לא, דארת', אנחנו נילחם."
‏"לא תוכלו להביס אותי."
‏"הוא חזק כל כך. אני לא יודע אם ננצח."
‏"נביס אותו, אכן.
‏"נשתמש בכוח, אכן."
‏"הבסתם אותי!"
‏"עשינו את זה, מאסטר יודה! הצלחנו!
‏"הבסנו את דארת' ויידר!"
‏"אכן כך."
‏"מה נעשה עכשיו?"
‏"נשחרר את האימפריה לחופשי.
‏"נטייל, נפיץ את הבשורות הטובות."
‏"קדימה."
‏"כן, עלינו לנגן שיר חדש."
‏"אתם חופשיים."
‏זה מוזר, זה כל מה שאני אומר.
‏אבל זה עדיין מרשים. עדיין מרשים.
‏שינוי ההמנון הלאומי הוא לא דבר פעוט.
‏באמת שלא.
‏לשנות כל דבר.
‏קיימנו את השיחה הזו,
‏ואחר כך, הוא אמר משהו מעניין,
‏"מכיוון שראינו איך גרמניה ‏הייתה חייבת לשנות
‏"את התפיסה העצמית שלה ‏כדי לשנות את מה שהיא עשתה,
‏"לכן שינינו את ההמנון."
‏אמרתי, "זה עוצמתי".
‏הוא אמר, "נראה לך שאמריקה אי פעם תשנה…"
‏אמרתי, "אפילו אל תסיים את המשפט הזה.
‏"אל תסיים את המשפט הזה."
‏אם למדתי משהו אחד בחיי,
‏זה שאמריקאים שונאים שינויים.
‏אמריקאים לא אוהבים שינויים.
‏אתה רוצה לשנות מה שהגרמנים שינו?
‏המטבע, הדגלים, ההמנון. אתה רציני?
‏זוכרים מה קרה כשרצו לשנות ‏את השטר של 20 דולר?
‏זוכרים?
‏אמרו שיטביעו את הארייט טאבמן על השטר.
‏אנשים כעסו עד כדי כך ‏שדחו את השינוי לזמן בלתי מוגבל.
‏אנשים זעמו. "מה אתם עושים?"
‏"מטביעים את הארייט…" ‏"איך אתם מעזים?
‏"איך אתם מעזים ‏להסיר נשיא אמריקאי מהשטר הזה?
‏"איך אתם מעזים להסיר…
‏"מי מופיע על השטר?
‏"איך אתם מעזים להסיר ‏את אנדרו ג'קסון מהשטר הזה?"
‏"לא מסירים אותו, פשוט שמים ‏את הארייט טאבמן מלפנים,
‏"ואנדרו ג'קסון יהיה מאחורה."
‏"אתם שמים נשיא אמריקאי מאחורה? מאחורה?
‏"זה מזלזל!"
‏זה לא באמת מזלזל.
‏לו הכרתם את ההיסטוריה הייתם יודעים
‏שאנדרו ג'קסון היה שמח ‏להיות מאחורי אישה שחורה,
‏אז אני לא מבין למה אתם לחוצים.
‏נראה שכולם מרוויחים.
‏אבל אנשים זעמו.
‏ועכשיו אתה מציע לשנות את הדגל?
‏מציע לשנות את ההמנון?
‏למדתי שני דברים במהלך מגוריי באמריקה.
‏צריך לכבד את הדגל,
‏וצריך לכבד את ההמנון.
‏אני לא יודע מה זה אומר,
‏אבל אני מציית לחוקים.
‏אני אומר שאני לא יודע ‏מה זה אומר כי זה מבלבל.
‏פוגשים אנשים שאומרים, ‏"תכבד את הדגל!" ואני מבין את זה,
‏אבל אז אראה את אותם אנשים ביום העצמאות
‏והם ילבשו את הדגל בתור תחתונים.
‏זה נחשב?
‏הסתכלת למעלה ואמרת,
‏"הדגל הזה, הביצים האלה."
‏לעולם לא אציע לשנות שום דבר.
‏ההמנון? לא, לעולם לא את ההמנון.
‏למרות שלא יזיק לו שינוי קטן.
‏זה המנון אלים מאוד.
‏ואמריקה מתמודדת עם הרבה אלימות,
‏אולי משהו רך יותר…
‏כי זה באמת המנון אלים.
‏זה ההמנון היחיד ששמעתי
‏שיש בו פצצות שמתפוצצות.
‏כן. יש פצצות וטילים
‏בהמנון הלאומי שלכם.
‏זה סרט של מייקל ביי בשיר.
‏הכול מתפוצץ בהילוך איטי.
‏זה גם כמעט כאילו ‏אתם מאיימים על מדינות אחרות.
‏"כן, פצצות מתפוצצות וטילים עפים באוויר.
‏"תנסו אותנו."
‏בכנות, זה כמו גנגסטה ראפ.
‏באמת.
‏ההמנון האמריקאי הוא כמו גנגסטה ראפ.
‏יש בו אותם מרכיבים.
‏יש בו אלימות, יש בו איומים.
‏יודעים עד כמה הוא דומה לגנגסטה ראפ?
‏ההמנון האמריקאי הוא ההמנון היחיד
‏שאפשר להוסיף את המילה "כלבה"
‏בסוף כל שורה
‏והוא יישאר הגיוני.
‏"העידו לאורך הלילה
‏"כי דגלנו עודנו שם,
‏"כלבה"
‏אני אוהב את ההמנון האמריקאי, לא אשקר.
‏הוא מרגש, ולמדתי את המילים בעל פה. ‏לא ניסיתי, אבל זה מה שקרה.
‏הוא מסוג השירים ‏שלומדים בעל פה מרוב ששומעים אותם.
‏כמו,
‏"'ניישן-וייד' תמיד לצידך"
‏אותו…
‏אותו דבר. אני לא רוצה ולא צריך להכיר אותו.
‏הלוואי שיכולתי להשיב ‏את המקום במוח שלי, אבל הוא שם.
‏כזה הוא ההמנון האמריקאי, ‏כי שומעים אותו כל כך הרבה פעמים באמריקה.
‏זו המדינה היחידה שחייתי בה
‏שמנגנים בה את ההמנון הלאומי
‏כשאף מדינה אחרת לא נוכחת.
‏זה קורה במשחקי כדורסל, במשחקי פוטבול,
‏במשחקי פינג-פונג בירה, ההמנון הלאומי.
‏אני יודע שזה נראה נורמלי ‏אם חייתם כל חייכם באמריקה.
‏"איזו עוד דרך קיימת, טרוור?"
‏אספר לכם…
‏אספר לכם בתור אדם שמגיע משאר העולם,
‏זה לא באמת קורה.
‏זה לא. ברוב המקומות בעולם
‏משמיעים את ההמנון הלאומי ‏אולי פעם בשנה, באירוע לאומי,
‏או כשמתחרים נגד מדינה אחרת.
‏אז משמיעים אותו.
‏כי מדינה נוספת נמצאת
‏ועליך להוכיח למדינה שלך
‏שאתה נאמן. בגלל זה שרים את ההמנון.
‏כי מדינות הן מאוד חסרות ביטחון.
‏צריך להרגיע אותן.
‏כל הזמן צריך להרגיע.
‏הן צריכות ללכת לטיפול
‏ולפתור את בעיות ההיקשרות שלהן, ‏אבל זה לא קורה.
‏אתה מבין כמה מדינה היא חסרת ביטחון עצמי
‏רק כשאתה עוזב את המדינה שלך.
‏אי פעם עזבתם וחזרתם?
‏השאלות שהמדינה שלך שואלת אותך.
‏כזו חסרת ביטחון עצמי, כזו קנאית.
‏"איפה היית?
‏"איפה היית? באילו מדינות?
‏"אז מה? עכשיו יש לך מדינה אחרת?
‏"זה מה שאתה עושה?
‏"של מי החתימות האלה? ‏בוא נראה מי החתימה לך את הדרכון."
‏ואתה אומר, "לעזאזל, מדינה. ‏תני לי קצת פרטיות".
‏בגלל זה ברוב העולם שרים את ההמנון
‏רק בנוכחות מדינה אחרת.
‏זו הפעם היחידה ששרים אותו.
‏בשביל זה הוא קיים, ‏לגרום למדינה שלך להרגיש טוב עם עצמה.
‏בסדר?
‏יודעים למה ההמנונים דומים?
‏המנונים לאומיים הם המקבילה הגאופוליטית
‏לדבר הזה שנשים עושות
‏לנו, הגברים.
‏גבירותיי, אתן מכירות את הטריק ‏שאתן עושות על הגבר בחיים שלכן?
‏בכל פעם שהאגו שלו פצוע
‏ואתן צריכות לנסות לרפא אותו.
‏לכל אישה בחדר הזה יש טריק
‏שעובד על כל גבר.
‏וברגע זה, אני יודע שהרבה נשים חושבות, ‏"תסתום, טרוור, תסתום!
‏"תסתום!"
‏זו טכניקה יפהפייה ומתוחכמת.
‏אתם בחוץ, אוכלים צהריים או משהו בסגנון,
‏ובחור כלשהו מגיע לשולחן שלכם.
‏הוא שרירי, הוא מתאמן, הוא נראה טוב מאוד.
‏הוא אומר, "אלוהים, מישל? מישל?"
‏והיא אומרת, "ג'סטין? אלוהים.
‏"וואו, מה שלומך?"
‏ואתה אומר, "מי זה ג'סטין, לעזאזל? ‏מה קורה פה?"
‏הוא אומר, "זה מטורף. ‏אני לא מאמין. פעמיים בשבועיים?"
‏ואתה אומר, "פעמיים? ‏מתי הייתה הפעם הראשונה?
‏"מי זה?"
‏"אני יודעת. אלוהים. מה שלומך?"
‏"שלומי טוב. אנחנו חייבים להתעדכן. ‏חייבים לדבר על הקולג'.
‏"חשבתי על זה לא מזמן. ‏היינו משוגעים כל כך בקולג'.
‏"זוכרת את הערב ההוא?"
‏ואתה אומר, "למדת בקולג'? מה קורה פה?"
‏היא מרגישה איך האגו שלך
‏מצטמק כמו צימוק בשמש.
‏והיא לא תסתכל עליך.
‏היא לא תעשה מזה עניין.
‏היא תמשיך את השיחה.
‏אבל היא תשים את היד שלה ‏על הירך שלך בעדינות.
‏ואז תתחיל לשפשף אותה.
‏היא תמשיך כאילו לא קורה דבר.
‏"אני יודעת. תקופה משוגעת. הייתי מעודדת.
‏"מה אפשר לעשות… זה מסוג הדברים האלה."
‏והיד ממשיכה…
‏"זה בסדר.
‏"זה בסדר, אתה גבר גדול. גבר גדול.
‏"גבר חזק. בדיוק.
‏"אין אף גבר אחר בעולם. רק אתה. ‏תראה אותך. וואו.
‏"איזה גבר גדול. כן.
‏"מי, הבחור הזה? אני לא יודעת מי הוא.
‏"כן, הוא והשרירים שלו.
‏"אני לא אוהבת שרירים, לא.
‏"אני שונאת שרירים. הם דוחים.
‏"תראה אותו, מתאמן כל הזמן ‏וכולו חטוב ומנופח.
‏"לא, זה דוחה.
‏"מה, קוביות בבטן? ‏לא, אני לא מחפשת קוביות בבטן.
‏"אני לא אוהבת אותן. לכן אני אוהבת אותך."
‏זה התפקיד של המנון לאומי.
‏אתם מרגיעים את המדינה שלכם.
‏ההמנון האמריקאי מעניין כל כך.
‏בהמנון נמצא כל מה שמייצג את אמריקה.
‏באמריקה יש את חוקי ההמנון הכי מהנים בעולם.
‏זו המדינה היחידה בעולם ‏שבה אפשר לשיר את ההמנון
‏איך שרוצים.
‏אסור לעשות זאת באף מקום אחר.
‏בשאר העולם, שרים את ההמנון כפי שהוא נכתב.
‏הוא משעמם, וזו הנקודה.
‏אי אפשר לשנות אותו.
‏באמריקה, אפשר לעשות מה שרוצים.
‏הבחנתי בכך לראשונה…
‏הבחנתי בכך לראשונה כשהייתי במשחק כדורסל.
‏ניו יורק ניקס שיחקו נגד טורונטו ראפטורס.
‏ומכיוון שהראפטורס מגיעים מקנדה,
‏היו צריכים להשמיע את שני ההמנונים ‏לפני המשחק, שזה דבר נדיר.
‏אנחנו יושבים באולם ואז נשמע קול,
‏"גבירותיי ורבותיי,
‏"אנא עמדו לכבוד ההמנון הקנדי."
‏וכולם עמדו,
‏ואז הם השמיעו הקלטה כלשהי.
‏היה ברור שלא אכפת להם.
‏וזה היה ההמנון הקנדי. ‏הוא נשמע תמיד אותו דבר.
‏"הו, קנדה…
‏"ומשהו, משהו ‏מחזיר אותנו ל…"
‏אתם מכירים את ההמנון. ‏אין לי זמן לשיר לכם אותו. שיהיה.
‏הם שרו את ההמנון הקנדי.
‏הם סיימו.
‏הכרוז חזר לדבר,
‏"וכעת, גבירותיי ורבותיי,
‏"אנא הישארו לעמוד לכבוד ההמנון האמריקאי."
‏וזה החלק האהוב עליי.
‏כן, כיבו את כל האורות.
‏דמות צועדת לאמצע האולם.
‏זה תמיד אינטנסיבי כל כך, ‏שוררת דממה מוחלטת.
‏"הו, אמור
‏"התוכל
‏"לראות
‏"באור השחר המוקדם
‏"את שבירכנו בגאווה…"
‏למה אתם מנסים להפוך את ההמנון לסקסי? ‏מה אתם עושים?
‏מעולם לא הבנתי את זה.
‏למה אתם מנסים להפוך אותו לסקסי?
‏לעולם לא תהיו באנגליה ‏ותראו מישהו צועק, "רימיקס!"
‏"אלוהים נצור ‏נצור את המלכה
‏"נצור את המלכה ‏אני נוצר את המלכה עם סקס סקסי
‏"נצור את המלכה ‏ננצור את המלכה
‏"עם סקס סקסי ‏קדימה, נצור את המלכה"
‏בחיי.
‏אז היה כיף בגרמניה.
‏ואז נסענו להופיע בפריז, צרפת,
‏בפעם הראשונה בחיי.
‏התרגשתי מאוד.
‏תמיד רציתי להופיע בפריז.
‏לא ידעתי איך זה יהיה. אבל אפשר לספר לכם?
‏פריז היא כל מה שאומרים לכם שהיא.
‏היא ללא ספק אחת הערים הרומנטיות ביותר ‏שהייתי בהן בחיי.
‏התאהבתי 1,000 פעמים.
‏הייתי לבד. זה לא שינה כלום.
‏כן.
‏בכל ערב היינו רק אני והפשפשים, מותק.
‏נהניתי מאוד בפריז
‏כי זכיתי להכיר את הפריזאים
‏באופן אישי.
‏לא את הסטראוטיפים, לא דברים שסיפרו לי.
‏לא, באמת לפגוש את הצרפתים, ‏ללמוד מהם על מי שהם.
‏ולמדתי דברים מדהימים.
‏לדוגמה, לצרפתים יש מערכת יחסים ‏שונה מאוד עם עבודה
‏מאשר לשאר העולם.
‏בסדר?
‏במובן הזה שלא אכפת להם ממנה.
‏ובכנות, זה מעורר השראה בעיניי.
‏כן. אני חושב שרבים מאיתנו
‏נקשרו קצת יותר מדי לעבודה שלהם.
‏העבודה שלנו מגדירה אותנו.
‏אי פעם ביקשתם ממישהו, "תספר לי על עצמך"?
‏"אני אדריכל…"
‏"תספרי לי על עצמך." ‏"אני בעלים של מספרה ו…"
‏"תספר לי על עצמך." ‏"אני מורה…"
‏תבקש שיספרו על עצמם,
‏ואנשים יספרו לך במה הם עובדים.
‏זה נהפך לדבר שאנשים מתמקדים בו.
‏זה לא ככה אצל הצרפתים. לא.
‏לעולם לא תפגשו צרפתי שעושה את זה.
‏כשניגשים לבחור צרפתי ושואלים, ‏"סלח לי. מה אתה עושה?"
‏"אני?
‏"אני יוצא להליכות עם חברים ו…
‏"אני אוהב לאכול אוכל טוב ו…"
‏אתה אומר, "לא, מה אתה עושה למחייתך?"
‏הוא אומר, "למחייתי? סליחה.
‏"בסדר, למחייתי?
‏"בסדר, לא, אני נושם ו…
‏"אתה יודע, אני שותה מים…
‏"כמובן, אני חייב לעשות אהבה."
‏זו דרך חיים שונה כל כך.
‏לא להיקשר כל כך לעבודה. זה היה נפלא.
‏למדתי את זה כי טסתי לפריז
‏והכבודה שלי אבדה.
‏בסדר? כן.
‏המטוס נחת בשדה התעופה, ‏והכבודה נעלמה, היא לא הגיעה.
‏מובן שגיליתי את זה רק באיסוף הכבודה,
‏שזה דבר מעצבן שחברות התעופה עושות.
‏הן יודעות שהמזוודות לא מגיעות.
‏כן, הן יודעות איפה הן בכל רגע נתון.
‏אבל הן לא מספרות לך.
‏הן נותנות לך לעמוד שם כמו אידיוט,
‏עם תקווה בלב.
‏היו יכולים לבוא למושב שלך ‏לפני ההמראה ולומר,
‏"הן לא יגיעו.
‏"אזהרת ספוילר."
‏אבל זה לא קורה.
‏מאפשרים לך להמריא מאושר כמו אידיוט.
‏המטוס נחת בפריז.
‏חשבתי שזוהי התחלתו של טיול נהדר.
‏דילגתי להנאתי. ‏הייתי באווירת "כל-הכבודה-תגיע",
‏"אאסוף את המזוודות שלי,
‏"אסע לתוך העיר, אתחיל לחקור."
‏הגעתי לקרוסלה
‏באווירת כל-הכבודה-תגיע.
‏"בדיוק. תנו לי לאסוף ‏את הכבודה שלי, חבר'ה."
‏אמרתי, "סלחו לי.
‏"תעשו מקום, בבקשה.
‏"אני אשמח להישען מעל הקרוסלה,
‏זה גורם לכבודה להגיע מהר.
‏"קדימה, כבודת המזל."
‏הייתי באווירת כל-הכבודה-תגיע.
‏מזוודות החלו לצאת, ועמדתי ושפטתי אותן.
‏"מי משתמש ב'סמסונייט'?
‏"איפה המזוודה שלי?"
‏המזוודות מסתובבות ומסתובבות,
‏ואז הפסיקו לצאת מזוודות חדשות.
‏התחלתי לחשוש.
‏ואז נהיו פחות ופחות מזוודות.
‏וחשבתי, "המזוודה שלי…
‏"היא לא מגיעה."
‏והבנתי…
‏שהמזוודה שלי לא הגיעה.
‏זה היה נוראי. הרגשתי תחושה זהה
‏לתחושה שהרגשתי כילד,
‏כשאימא שלי שכחה אותי בבית הספר.
‏בדיוק אותה תחושה.
‏עמדתי לצד הקרוסלה, ‏הרגשתי שאני שוב ילד בן עשר…
‏"לא, מר וילקינסון, זה בסדר, אתה יכול ללכת.
‏"אימא שלי תגיע. ‏אל תדאג, אתה יכול לחזור הביתה.
‏"היא מגיעה. היא לא תשכח אותי.
‏"לא… היא…
‏"היא בטח מתה איפשהו כרגע.
‏"היא בטח שוכבת מתה בתעלה."
‏היא שכחה אותי.
‏היא הייתה שוכחת אותי מדי פעם,
‏ואז היה עליי לצעוד הביתה.
‏זו הייתה הליכה של שעה.
‏והייתי מגיע הביתה,
‏ותמיד הייתה לה אותה תגובה כשהייתי נכנס,
‏כי אימא שלי עבדה מהבית.
‏היא הייתה מקלידה במחשב שלה,
‏והייתי נכנס הביתה וסוגר את הדלת…
‏תמיד אותה תגובה, היא הייתה אומרת,
‏"לא, מותק, לא!
‏"מה השעה?"
‏ואני אמרתי, "מאוחר מדי".
‏לא אשקר. שנאתי להישכח בבית הספר,
‏אבל התענגתי על הרגעים האלה.
‏כי זו לא באמת הייתה בעיה. אהבתי ללכת.
‏זה לא שהייתי לחוץ תוך כדי ההליכה.
‏הייתי בועט באבנים, שר בדרך חזרה.
‏הייתי מגיע הביתה ואומר, "לא, רק רגע".
‏אהבתי את זה כי זה היה הרגע היחיד
‏שהיה לי מותר להתחצף לאימא שלי ‏כמה שאני רוצה ללא ההשלכות.
‏אף לא אחת.
‏כי כשהייתי ילד,
‏היה אסור להתחצף להורים.
‏לא הייתי ילד לבן. מבינים אותי? היה אסור…
‏הייתי צריך להיזהר.
‏אבל אהבתי את הרגעים בהם היא פישלה.
‏היא אמרה, "תוכל לסלוח לי?"
‏אמרתי, "אני אחשוב על זה".
‏הייתי צריך למצוא מישהו שיעזור לי.
‏הסתכלתי מסביב,
‏היה בחור צרפתי מבוגר שעמד בצד,
‏שיער אפור, לחיים ורודות,
‏בחור נמוך עם משקפיים.
‏אז ניגשתי אליו.
‏הוא לבש וסט אדום.
‏והיה כתוב בצרפתית, "מודיעין",
‏ומתחת לזה היה כיתוב
‏זהה באנגלית.
‏חשבתי…
‏"בונז'ור. שלום. היי."
‏הוא אמר, "שלום, בונז'ור".
‏אמרתי, "אנגלית? צרפתית?"
‏הוא אמר, "אנגלית, כן, וי".
‏אמרתי, "בסדר. תוכל לעזור לי, בבקשה?
‏"הכבודה שלי לא הגיעה.
‏"אשמח לדעת מה עליי לעשות."
‏הוא אמר, "הכבודה שלך… היא לא הגיעה…
‏אמרתי, "טוב.
‏"בסדר גמור.
‏"בוא ננסה בצרפתית.
‏"בוא נראה מה קורה."
‏לבסוף מצאנו פתרון.
‏הוא שלח אותי לאזור מיוחד שבו מגישים תלונה.
‏שם יש בחור צרפתי נוסף מאחורי הדלפק, ‏צעיר הרבה יותר.
‏ייתכן שהוא היה ממוצא אלג'יראי או מרוקאי.
‏צרפתי מאוד. בחור מגניב.
‏הוא עוזר למישהו.
‏"טוב, תודה רבה. הבא בתור, בבקשה."
‏אני מגיע, "היי, גבר".
‏הוא אומר, "מה קורה, אחי?
‏"מה שלומך? מה קורה?"
‏אמרתי, "אני צריך את עזרתך, בבקשה.
‏"הכבודה שלי. היא לא הגיעה. היא נאבדה."
‏הוא אמר, "אוי, לא, גבר, ‏הכבודה שלך לא הגיעה.
‏"איזה באסה.
‏"חיפשת אותה?"
‏אמרתי, "מה? כן, זה הדבר הראשון שעשיתי.
‏"נראה לך שבאתי בשביל החברה?
‏"ברור שזה מה…"
‏הוא אמר, "לא, רק בדקתי.
‏"אז הכבודה אינה? זה ממש…"
‏אמרתי, "כן".
‏הוא אמר, "זה מבאס, גבר, ‏אני מצטער בשבילך, גבר.
‏"זה נוראי.
‏"כן. אז מה תרצה לעשות עכשיו?"
‏"מה אני רוצה לעשות?"
‏אמרתי, "אני אשמח שאתה תעשה משהו.
‏"אפשר להגיש תלונה או משהו?"
‏"בסדר, כן. אתה רוצה למלא ניירת או משהו?
‏"בשביל שהביטוח שלך ישלם לך על זה?"
‏אמרתי, "לא, כדי שתוכל למצוא ‏ולהחזיר לי אותה".
‏הוא אמר, "אה, אל תדאג, גבר.
‏אנחנו לא נמצא אותה.
‏"לא, גבר.
‏"אל תדאג לגבי זה.
‏"לא. תבין, אנחנו בפריז, גבר.
‏"אם המזוודות נעלמות, הן לא חוזרות.
‏"הן אף פעם לא צצות. לפעמים, אם יש לך מזל.
‏"אבל אם הן לא הגיעו עד עכשיו, ‏זה כנראה אבוד.
‏"יום שישי היום. יש קצת שביתות. פשוט…
‏"אתה יכול ללכת. אל תדאג. אתה יכול ללכת."
‏חשבתי, "לא לדאוג?
‏"יו, זו הכבודה שלי.
‏"כל הבגדים שלי שם."
‏הוא אמר, "אבל אתה בפריז.
‏"אתה צריך בגדים? אתה בפריז, גבר.
‏"בחייך, פריז, לך תקנה בגדים.
‏"מה הבעיה שלך, גבר? תירגע."
‏הוא היה כל כך בטוח בעצמו
‏שהוא גרם לי לחשוב שאני טועה.
‏פקפקתי בעצמי.
‏הלכתי משם וחשבתי, "אני טועה?
‏"אני קשור מדי לכבודה שלי?"
‏הוא לא שיקר. בפריז יש מבחר בגדים נהדר.
‏הייתי צריך לקנות בגדים
‏כי לא היו לי בגדים להופעות שלי.
‏ואם תגיעו יום אחד לפריז, קחו עוד קצת כסף
‏לקניות בגדים. זה מדהים.
‏ותנסו גם לארוז
‏זוג נוסף של הערכה עצמית.
‏כן, תצטרכו אותה כשתעשו קניות עם הצרפתים.
‏כי הם לא חברים שלכם.
‏כן. מעולם לא הייתי במדינה
‏שאתה באמת לבדך כשאתה עושה קניות.
‏נכנסים לחנות, אף אחד לא מציע עזרה. כלום.
‏אי אפשר לדעת מי עובד שם, מי אחראי על מה.
‏הם כמו עובדים סמויים.
‏הם פשוט מסתובבים.
‏עברו 20 דקות ואף אחד לא עזר לי.
‏לבסוף התחלתי לבחור בגדים בעצמי, ‏ושמעתי קול מעוצבן מאחוריי.
‏"אפשר לעזור לך?"
‏אמרתי, "היי. כן. אני רוצה לקנות בגדים.
‏"הכבודה שלי אבדה."
‏ואז, דטרויט, לעגו לי
‏יותר ממה שלעגו לי כל החיים. אי פעם.
‏אי פעם. לכל בגד שבחרתי
‏התלוותה ביקורת פוגענית.
‏אמרתי, "כן, אפשר לקבל את זה במדיום?"
‏הוא אמר, "מדיום?
‏"לא, אתה מתכוון ללארג' או לאקסטרה-לארג'.
‏"לא, אתה רוצה את זה במדיום לגוף שלך?
‏"לא נראה לי, לא?"
‏אמרתי, "סליחה, מה?"
‏הוא אמר, "לדעתי אתה לארג'. ‏אוכל להביא לך לארג'.
‏"מדיום זה יותר מדי לחולצה, בסדר?"
‏אמרתי, "מה?"
‏הכול.
‏היה ז'קט שרציתי לקנות.
‏"אפשר לקנות את זה?"
‏הוא אמר, "לא, הוא לא מתאים לגוון העור שלך.
‏"לא, אתה צריך לחשוב מה מחמיא לצבעים
‏"בתוך הבד
‏"וגם בתוך הפרצוף שלך, בסדר?
‏"זה לא הז'קט הכי טוב."
‏אמרתי, "יו. כבר יש לי ז'קט כזה".
‏הוא אמר, "ואתה לובש אותו?"
‏"טוב, כבר לא."
‏"לא, תוכל ללבוש אותו אם תרצה.
‏"הכול בסדר. תעשה את זה."
‏"לא, הרגע איימת עליי."
‏זה פשוט שונה.
‏חבר אמר לי,
‏"הצרפתים מניאקים, נכון?"
‏אמרתי, "לא, אני לא חושב שהם מניאקים,
‏"אני חושב שהם פשוט כנים מאוד.
‏"בסדר?"
‏לפעמים קשה מאוד להבדיל בין השניים.
‏כי יום אחד דיברתי עם אישה צרפתייה
‏ואזרתי אומץ לשאול אותה,
‏אמרתי, "היי…
‏"למה הצרפתים מתנהגים…
‏"ככה?"
‏היא אמרה, "מתנהגים איך?"
‏אמרתי, "כשנמצאים בחנות,
‏"הם מאוד מרושעים."
‏"לא, הם לא מרושעים. ‏הם מתנהגים בטבעיות, לא?
‏"אולי מכיוון שאתה מגיע ממדינה שבה אנשים
‏"כל כך פוחדים שלא תיתן להם טיפ,
‏"עד שהם לא זזים ממך.
‏"'אפשר לעזור לך?'
‏"אבל בצרפת, אנחנו מוודאים ‏שכולם מקבלים משכורת ראויה.
‏"שכר ראוי.
‏"אז אנחנו לא מודאגים מכך.
‏"באמריקה אומרים, 'הלקוח הוא המלך'.
‏"אבל בצרפת, אתה יודע מה עושים למלכים.
‏"אז אתה יודע…
‏"זה אחרת פה."
‏הצרפתים לא משחקים במשחק הזה.
‏ממש כיף לי איתכם הערב, דטריוט.
‏תודה.
‏תודה רבה.
‏הוכחתם שצדקתי.
‏בגלל זה מגיעים לדטריוט.
‏ברצינות. הקהל פה מדהים.
‏יפהפה, מגוון.
‏וגם העיר מגניבה.
‏ראינו כל מיני דברים פה ושם בעיר.
‏רבתי עם חבר שלי, דייב.
‏הוא הבמאי של הספיישלים האלה
‏ויום אחד הוא אמר לי,
‏"יו, גבר, מה אתה עושה במהלך היום?"
‏אמרתי, "אולי אלך לאכול, להסתובב".
‏הוא אמר, "גבר, למה שלא נבקר ‏בכל המוזאונים בדטריוט?"
‏אמרתי, "אולי אבקר באחד".
‏הוא אמר, "למה רק באחד?"
‏אמרתי, "לא בכולם. למה שאבקר בכולם?"
‏הוא אמר, "גבר, היית פה פעם?
‏"אתה יודע כמה מוזאונים מדהימים יש פה?"
‏אמרתי, "כן, אבל זה עדיין מוזאון.
‏"אבקר באחד וזהו זה.
‏"אין לי כל כך הרבה סיבולת. ‏אני לא עומד בקצב שלך."
‏"מה זאת אומרת? איך אתה יודע?"
‏"אחי, מכיוון שאתה לבן, ‏אתה נהנה לעשות את זה."
‏סתם צחקתי. סתם התגריתי בו.
‏סתם התגריתי בו.
‏הוא ממש נעלב בתוך רגע.
‏הוא אמר, "מה אמרת?"
‏"לא, כי אתה…"
‏"גבר, לבנים לא אוהבים מוזאונים.
‏"על מה אתה מדבר?
‏"מוזאונים אפילו לא בחמישייה הראשונה ‏של דברים שלבנים אוהבים לעשות, בסדר?"
‏הוא אמר את זה בביטחון כזה גדול,
‏ובאמונה כזו גדולה,
‏אמרתי, "מה יש בחמישייה הראשונה?"
‏כי זו דרך מוזרה… ‏"זה אפילו לא בחמישייה הראשונה".
‏כאילו על הקיר בחדר השינה שלו יש רשימה
‏של עשרת הדברים האהובים.
‏זה היה מדהים.
‏חשבתי על זה. אמרתי, "זה כן בחמישייה.
‏"אני דבק בהחלטתי.
‏"מוזאונים שם."
‏זה אפילו לא דבר רע.
‏לבנים אוהבים מוזאונים.
‏הרבה אנשים נהנים במוזאונים,
‏אבל לבנים אוהבים מוזאונים.
‏מתים עליהם.
‏לא קיים מקום אחד בעולם
‏שלבנים התיישבו בו ולא בנו מוזאון.
‏זה לא משנה. לבנים מתים על מוזאונים.
‏ראיתם לבנים במוזאון?
‏מסתובבים ומחייכים ‏עם ידיים שלובות מאחורי הגב?
‏"כן, אלה היינו אנחנו.
‏"גם אלה היינו אנחנו.
‏"היה לנו רצף טוב."
‏לבנים אוהבים מוזאונים.
‏הם לא במקום הראשון, ‏אבל כן בחמישייה הראשונה.
‏חשבתי על זה.
‏בחמשת הדברים שלבנים הכי אוהבים,
‏מוזאונים היו במקום החמישי.
‏במקום הרביעי, הייתי בוחר בשחייה.
‏כי לבנים אוהבים לשחות.
‏אין עם זה בעיה. ראיתם לבנים שוחים?
‏אתם מהממים.
‏מהממים.
‏כשלבנים שוחים, אתם עושים ‏את התנועה עם השיער.
‏אתם יוצאים מהמים…
‏הוא מסתדר מושלם, כמו אצל ברווזים.
‏גם אני הייתי אוהב לשחות.
‏לבנים אוהבים לשחות.
‏לבנים אוהבים לשחות עד כדי כך
‏שהם גרמו לכך שאפשר לזכות ביותר מדליות
‏באולימפיאדה, בענף השחייה,
‏מאשר בכל ענף אחר.
‏כן, לבנים אוהבים שחייה עד כדי כך.
‏יום אחד הבנתי את זה.
‏היה ויכוח סביב השאלה ‏מיהו הספורטאי האולימפי הגדול בכל הזמנים.
‏המתמודדים הסופיים היו מייקל פלפס
‏ויוסיין בולט.
‏אחד הטיעונים היה,
‏"מייקל פלפס טוב יותר ‏כי הוא זכה ביותר מדליות."
‏וחשבתי, "כן, כי הוא רימה.
‏"הוא זכה בהן בשחייה."
‏אני לא אומר שהוא לא ספורטאי דגול,
‏אני אומר שאי אפשר לספור את המדליות כטיעון.
‏כי שחייה היא הענף היחיד
‏שבו זוכים ביותר מדליות על עשיית דבר זהה
‏באופן קצת פחות יעיל.
‏זה לא הגיוני.
‏תחשבו על זה. יש את המקצה "100 מטר חופשי".
‏סיימנו. מדליית זהב.
‏כן. ועכשיו זה.
‏עוד מדליה. כן.
‏וזה?
‏עוד מדליה. אבל מה לגבי זה?
‏עוד מדליה.
‏זה קשקוש. לא אכפת לי מה אומרים.
‏זה לא הוגן שאפשר לזכות ביותר מדליות.
‏ליוסיין בולט אין המותרות האלה.
‏כשיוסיין בולט רץ, ‏יש 100 מטרים והמקצה נגמר.
‏"היכון, הכן…"
‏הוא רץ, רץ.
‏מגיע לקו הסיום, מנצח, מדליית זהב.
‏זהו זה.
‏הוא לא מסתובב ואומר,
‏"מרוץ מדהים. ועכשיו ארוץ בסגנון פרפר."
‏אין דבר כזה.
‏צריך להיות דבר כזה, אבל אין.
‏לבנים אוהבים לשחות, ‏אז הם המציאו את החוק הזה. אני מבין.
‏זה יהיה חייב להיות שם, כן.
‏בחמשת הדברים האהובים, ‏מוזאונים יהיו במקום החמישי,
‏ושחייה במקום הרביעי.
‏במקום השלישי,
‏להיות המומים.
‏לבנים אוהבים להיות המומים. בחייכם.
‏אתם יודעים בדיוק למה אני מתכוון.
‏אי פעם ראיתם בחור לבן שעובר עליו יום קשה,
‏משהו השתבש,
‏הוא מעוות את הפרצוף שלו, הוא המום…
‏לבנים אוהבים להיות המומים.
‏רואים את זה כל הזמן בסופרמרקט.
‏יש תור ארוך. בסדר?
‏אבל רק קופה אחת פעילה.
‏כולם עומדים בסבלנות.
‏תמיד יש בחור לבן שצץ…
‏"למה הם לא פותחים עוד…
‏"אתם רציניים?
‏"מה הם… אתם…"
‏הדבר היחיד שהם אוהבים יותר מזה
‏הוא למצוא לבן נוסף לחלוק איתו את התדהמה.
‏ראיתם את זה?
‏תמיד כשזה קורה, קסם.
‏זה פשוט קסום.
‏יהיה אדם לבן המום.
‏הוא ייצור קשר עין עם לבן אחר,
‏והם יהיו המומים ביחד.
‏זה כאילו הם מאחדים את התדהמה שלהם ‏ויוצרים סופר-תדהמה.
‏רואים אותם מביטים לצדדים. ‏"אתה רואה את זה?"
‏"אני יודע."
‏זה אחד העקרונות של תדהמה.
‏אתה חייב להיאנח. להוציא הכול.
‏החיים כה קשים שהאוויר חייב לצאת מגופך.
‏כבר אי אפשר לנשום.
‏לכן יש כל כך הרבה טורנדו במערב-התיכון.
‏אלה פשוט לבנים המומים…
‏לבנים אוהבים להיות המומים.
‏זה חייב להיות בחמישייה הראשונה.
‏זו הרשימה. חמשת הדברים שלבנים הכי אוהבים.
‏מוזאונים במקום החמישי.
‏בסדר, שחייה במקום הרביעי.
‏להיות המומים במקום השלישי.
‏במקום השני, להיות לבנים.
‏זו חלטורה די טובה. לא מאשים אתכם.
‏וישנו המקום הראשון.
‏תקשיבו, זו רשימה אישית שלי.
‏אני לא מכתיב כלום.
‏אם אתם לא מסכימים, תכינו רשימה משלכם, טוב?
‏אלה העדפות אישיות.
‏אבל יש דבר אחד,
‏ודבר אחד בלבד,
‏שלבנים אוהבים יותר מכל דבר אחר ‏על פני כדור הארץ.
‏השיר "קרוליין, יקירתי".
‏תנו לי לומר לכם משהו, דטריוט.
‏אין דבר בעולם שמביא שמחה גדולה יותר
‏לנפשו של האדם הלבן
‏מאשר הצלילים של שירו של ניל דיימונד.
‏לא אכפת לי איפה זה.
‏הייתי בכל יבשת,
‏ביקרתי בהרבה מדינות.
‏כשהשיר הזה מתנגן,
‏העיניים של אנשים לבנים נדלקות…
‏כמו סוכנים רדומים שהופעלו באותו רגע.
‏זה קורה בכל פעם, ללא יוצאי דופן.
‏בכל פעם ופעם.
‏זה לא קשור למוזיקה, ‏כי גם שירים אחרים מתנגנים.
‏הם יעשו על האש או יהיו במשחק כדורסל,
‏באירוע של העבודה.
‏כל מיני שירים יתנגנו ברגע, ‏הם לא ישימו לב אליהם.
‏אבל כשהשיר הזה מתחיל,
‏הוא מתחבר לדנ"א של הלובן.
‏אני לא יודע מה זה,
‏אבל זה קוטע כל דבר אחר.
‏תראו חבר'ה לבנים מבלים ומדברים.
‏הם יגידו, "כן, כלומר,
‏"עסקים, מיזוגים ורכישות.
‏"זה מסוג הדברים האלה."
‏"כדאי שנדבר על זה מתישהו.
‏"בוא נזכור את זה."
‏והשיר הזה מתחיל להתנגן,
‏ובכל פעם…
‏נדמה שזה לא יקרה. זה תמיד מתגנב פנימה.
‏תמיד נראה שזה לא יקרה.
‏אבל זה תמיד אותו דבר…
‏תבינו, לא ביקשתי מכם להצטרף.
‏לא אמרתי, "עכשיו כולם יחד".
‏לא אמרתי, "בספירה לשלוש".
‏זה הלובן שלכם שפרץ החוצה.
‏הרגשתם את זה?
‏זו הייתה החלטה שלכם. אמרתם, "זהו זה!
‏"זה הרגע שלנו!"
‏"אני לבן, לבן, לבן
‏"לבן, לבן"
‏תראו אתכם. אתם קורנים! ‏תראו את המבטים שלכם.
‏תראו אתכם. תראו את השמחה הזו.
‏לפני עשר דקות, "אני לא בטוח לגביו".
‏עכשיו, "הקומיקאי הכי טוב שיש!"
‏לעולם אל תאבדו את השמחה הזו.
‏אף לא אדם לבן אחד.
‏תיאחזו בה. זה אוצר.
‏זה הדבר הכי מקסים בעולם.
‏שום דבר לא משמח לבנים ‏יותר מהשיר הזה. כלום.
‏השיר הזה הוא הנאה לבנה צרופה וגולמית.
‏זה מה שהשיר הזה.
‏לבנים לא יכולים לעמוד בפניו.
‏כן, תשכחו מבדיקת שושלת גנטית.
‏אם תרצו לדעת כמה אתם לבנים,
‏תשמיעו את השיר הזה.
‏ככל שתשירו חזק יותר, כך אתם לבנים יותר.
‏הרגע חסכתי לכם כסף.
‏אין אף אדם לבן שאני מכיר…
‏זה ה"מרקו" ל"פולו" שלכם. זה מה שהשיר הזה.
‏אני אגיד לכם,
‏אם אי פעם תהיה רעידת אדמה ענקית, ‏חס וחלילה,
‏ואנשים יהיו לכודים מתחת להריסות,
‏אני אתנדב למצוא את כל הלבנים.
‏אומר, "תמצאו את כל השאר.
‏"אני אטפל בזה."
‏"מצאתי עוד אחד!
‏"אתה בסדר, גבר?"
‏כרגע חלקכם חושבים,
‏"טרוור, אנחנו אוהבים את השיר, ‏אבל יש חשובים ממנו."
‏כן? אז למה לא עזרתם לי לשיר את ההמנון?
‏דטרויט, הייתם מדהימים.
‏תודה רבה שהגעתם.
‏נהניתי איתכם מאוד.
‏אני מעריך אתכם.
‏לילה טוב.
‏איך היה?
‏זה תמיד מצליח, ניל דיימונד.
‏טוב מאוד.
‏זה תמיד מצליח.
‏תודה רבה.
‏זה היה מדהים. תודה רבה.
‏תרגום כתוביות: טל מלכה