Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VÄLKOMMEN TILL DETROIT
Detroit, en applåd,
för Trevor Noah!
Läget, Detroit?
Hur mår alla ikväll?
Välkomna till showen.
Tack för att ni kom.
Titta bara. Vilken kväll. Vilken känsla.
Här är vi. Detroit, Michigan.
Vi klarade det.
Jag har verkligen trivts. Jag trivs överallt.
Jag har roligare i livet nu än jag nånsin haft.
Jag njuter av USA mer nu än jag nånsin har gjort.
Varje dag.
Jag vet inte ens vad det är.
Det är nog…
Man njuter särskilt av en plats som snart kan vara borta.
Den har…
Det är en särskild känsla. Man bara…
"Vad är det för smak? Sista säsongen?"
För man vet aldrig med USA. Man vet aldrig.
Varje dag är den bästa,
och kanske sista dagen.
Jag har verkligen jättetrevligt.
Det här året har varit toppen, för…
Jag får resa runt i världen
och uppträda på helt nya platser.
Platser där jag alltid har velat göra komediuppträdanden.
Jag uppträdde i Berlin, Tyskland, för första gången nånsin.
Det var fantastiskt.
Jag ska inte ljuga, folk skrämde mig i förväg.
Likt Detroit, där folk sa: "Akta dig, Detroit."
Så sa folk om Tyskland också.
Inför Berlin sa folk: "Verkligen? Tyskland?"
"Skrattar de där?"
Jag sa: "Vadå? De är människor."
"Jag vet inte. Skrattar de?"
De påverkade mig.
Ett tag före Tysklandsturnén
tänkte jag att tyskarna bara sitter i publiken, typ:
"Ja, ja, jaha."
"Detta var komedi."
Men inte. De skrattar.
De är faktiskt en jättebra publik.
Jag hade jättekul i Berlin.
Stan överraskar en, för den är…
Den har sån kulturell mångfald.
Ett välmående konstliv.
Fantastisk musik.
Historian…
Berlins historia är verkligen djup och rik.
Jag älskar att resa och se platser när jag är i vissa städer,
och i Berlin följde jag med en turistgrupp
och hade jättetrevligt.
Men nån borde ha förvarnat mig om hur smärtsam mycket av Berlins historia är.
För det var i princip nazistpartiets högkvarter.
Allt går tillbaka till Hitler. Det visste jag inte.
En trevlig turisttur, tänkte jag.
Jag ställer frågor, jag är nyfiken.
Det sänkte stämningen.
Vi åkte omkring.
Turistguiden sa det han skulle.
Han var glad. Han sa: "Bakom mig kan ni se
en av de största flygplatserna som nånsin byggts."
"Ja, det är en världsberömd flygplats här i Berlin,
och den är så stor att vi kunde spela in
Hollywoodfilmen Hunger Games här."
"Ja, några frågor?"
Jag sa: "Oj. Hur gammal är den?"
Han sa: "Nästan 100 år gammal."
Jag sa: "Wow! Vem byggde den?"
"Ja. Det är den olyckliga delen…
…av historien."
"Flygplatsen byggdes av Hitler."
Jag insåg mitt misstag.
Ville lätta upp stämningen.
Jag sa: "Vilken Hitler?"
Han sa: "Vilken Hitler?"
"Finns det nån annan Hitler?"
Jag sa: "Kanske Henry Hitler." "Henry Hitler?"
"Vem tusan är Henry Hitler?"
"Vet du inte vem Henry Hitler är?"
Det funkade inte.
Typ, glöm det.
Det var intensivt, men bra.
Vad jag menar med bra…
Det var fint med en plats
där folk inte begraver sin historia.
Vad jag menar med det är…
Jag menar att när man reser genom Tyskland,
även om man inte går på museer, kan man inte undgå det förflutna
för både Berlin och Tyskland.
Det finns monument överallt i stan.
Framstående monument.
De håller minnet levande om vad Tyskland gjorde mot judarna
och andra folk runtom i världen.
Man ser, man förstår, de pratar om det.
De undervisar barnen i skolan om det.
De säger: "Det här är vad Tyskland gjorde."
Så att de ska veta.
Men de skuldbelägger dem inte.
Det är fantastiskt att de kan ha den balansen.
De säger till barnen: "Barn, jag hoppas att ni förstår."
"Tyskland gjorde detta."
"Ni är inte ansvariga, för ni var inte där."
"Men ni är Tysklands framtid,
och ni måste se till att det inte händer igen."
Det jag älskade med att vara i Tyskland är
hur rättframma de är när de talar om sin historia.
Den är smärtsam,
och de bör känna skam över den,
men de gömmer sig inte från den.
När jag såg det, tänkte jag:
"Om bara USA gjorde så med historian."
För ni…
Har ni sett hur svårt det blir
när man pratar om historian i USA?
Det blir spänt.
Oavsett vilken del av historian. Det blir spänt.
Columbusdagen är en sån där dag.
Varje år i New York blir det bråk. Här i Detroit blev det bråk.
Det fanns en byst av Christopher Columbus, sen 110 år tillbaka.
Halva Detroit sa: "Vi måste ta bort den."
Den andra halvan sa nej. Det var mycket bråk.
New York, samma sak. Columbusdagen, Ursprungsfolkets dag.
Jag såg en intervju på nyheterna.
Den var allvarlig, men jag fann den komisk.
Reportern frågade en man:
"Vad gör du på Ursprungsfolkets dag?"
Han sa: "Jag ska säga dig, det är Columbusdagen.
Jag är trött på att folk ska ändra namnet.
Vi är stolta över den dan.
Det heter Columbusdagen. Det ska inte ändras.
Vad skulle du säga om nån kom
och tog nåt som har funnits länge
och bara ändrade det till nåt annat?
Hur skulle det kännas?"
Jag tänkte: "Ursäkta,
är inte det själva grejen med Columbusdagen?"
Ärligt talat gillar jag inte Ursprungsfolkets dag.
Namnet… Det är att smita undan.
Det är inte specifikt nog. Allmänt.
"Ursprungsfolkets dag." Vilka ursprungsfolk? Var? Hur?
Säg nåt.
En sak jag gillade med Columbusdagen var
att den var specifik.
Det var en specifik, inspirerande historia
om en man som hette Christopher Columbus,
som mot alla odds trodde
att han kunde segla jorden runt åt fel håll
och komma till Indien från andra sidan.
Ingen trodde på honom.
Just det.
Han sa: "Jag ska klara det." "Du kan inte, Chris."
Han sa: "Jo." De sa: "Du kan inte!"
Han sa: "Jo!" De sa: "Nej!"
Han skaffade pengar, kämpade i åratal, och fick slutligen skeppen.
Och han seglade runt jorden åt fel håll
och klarade det inte.
Inte bara missade han andra sidan av Indien,
han kom till en plats som kallas Karibien.
Han sa: "Det här är Indien."
Och folket där sa:
"Jag vet inte om du har ätit av örterna som finns här,
men det här är absolut inte Indien."
Han sa: "Det här är Indien och ni är indier."
De sa: "Broder, vi är inte indier."
"Jag känner igen en indier när jag inte ser honom."
"Ni är indier, bara på bortre sidan."
"Så ni är västindier."
Han höll fast vid det.
Christopher Columbus höll fast vid det hela livet.
Andra upptäckare sa till honom: "Du, Chris."
"Du kom nog inte ända till Indien."
Han sa: "Det är Indien."
De sa: "Det är nog inte Indien." Han sa: "Det är Indien."
Han dog utan att erkänna möjligheten
att han inte kom fram till Indien.
Inte bara det, mina vänner, han satte aldrig sin fot i Amerika,
nånsin.
Aldrig nånsin.
Och ändå,
fick han en helgdag
uppkallad efter sig
i Amerika.
Det, mina vänner, är den inspirerande historien
om hur vita kan misslyckas åt rätt håll.
Fatta vilket självförtroende man måste ha för att klara det.
Inga andra. Vita mäns självförtroende.
Inga andra har sånt självförtroende.
Fara åt fel håll. Hamna på fel ställe.
Kalla fel folk fel namn och säga: "Jag har rätt.
Ge mig en helgdag."
Inga andra kan göra det.
Sånt självförtroende borde vi alla sträva efter,
vita mäns självförtroende.
Kvinnor kan det inte.
Säger de: "Jag ska segla runt jorden åt fel håll",
säger folk: "Bränn henne. Hon är en häxa!"
Skulle icke-vita människor klara det?
Skulle svarta klara det? Oj, verkligen?
Typ segla jorden runt åt fel håll.
Komma till helt fel ställe.
Troligen gripas för intrång.
Typ: "Vad gör du här?"
"Fel av mig, jag skulle till Indien.
Fel av mig. Ursäkta.
Jag vet inte vad jag tänkte.
Vi borde inte hålla på med skepp. Det blir aldrig bra.
Jag ber om ursäkt.
Det ska inte upprepas."
Varför gräva ner sin historia?
Det finns så mycket glädjefyllt att lära.
Ni vet?
Det känns som om USA är på väg ditåt.
Man vill ha allt mindre historia och allt mindre kontext.
Titta vad som händer med läroböcker.
Som i Florida, där de vill förbjuda läroböcker
eller ta bort avsnitten om slaveriet.
Föräldrarna kämpar. De säger:
"Ta bort det där om slaveriet. Det gör eleverna ledsna."
Andra föräldrar säger: "Behåll det.
Så att barnen lär sig."
De diskuterar fram och tillbaka. Jag tänker: "Varför?"
Ni behöver inte strida om…
Ingen borde strida om det här.
Barn läser inte läroböcker.
De följer TikTok.
Om man vill nå barnen är det där man ska vara.
Det fanns slaveri
Skepp kom
Ja…
Jag tycker inte att det där med läroböcker är en verklig fråga.
Det känns som en konstruerad fråga
som ofta får folk i USA att bli upprörda
och arga,
och strida om nåt som aldrig var en fråga.
Jag säger det, för jag tror det verkligen.
Jag tycker att politikerna i USA verkligen har lyckats
att lura folk att strida om saker
som aldrig var ett problem,
för att man ska förbigå de verkliga problemen.
Ni vet?
Om man strider om läroböcker,
märker man inte att inflationen skenar.
Eller att hyrorna skenar.
Folk har inte råd att bo.
Lönerna släpar efter inflationen.
Bolag stjäl miljarder dollar
från sina anställda utan problem.
Det där märker man inte.
Man märker det som är på tapeten, som är lätt att se.
Det tar ens uppmärksamhet.
Får transpersoner använda offentliga toaletter?
Det är konstruerat.
Vem hade problem med det? Allvarligt?
Vem hade problem med det?
Vet ni vad? Nån politiker räknade ut det och sa:
"Här är en liten fråga som påverkar få nånstans.
Jag gör det till en nationell fråga,
så börjar alla bråka." Men vem har problem med det?
Vem har varit på en offentlig toalett
och det utbryter bråk och folk säger:
"Ursäkta, är det här könet du föddes med?
Stämmer det med skylten på dörren?
Stämmer dina genitalier med det?
Får jag se?"
Vem har sett det?
Ingen.
Men de får oss att bråka om det, för det är inne.
"Vem får använda vilken toalett?"
Vem bryr sig? Allvarligt.
En del säger: "Transpersoner bryr sig."
De vill veta om de får bruka dessa toaletter.
Använd vilken toalett du vill. Vem stoppar dig?
Allvarligt, det är en offentlig toalett.
Vem ska stoppa dig?
Vem skulle verkställa lagen?
Vi kan inte ens genomdriva
att folk ska skita i toastolen.
Men ni tror att de magiskt ska räkna ut om de är födda så.
Använd vilken du vill. Varför slösar vi tid?
Andra säger:
"Vi kämpar, för man måste veta vem…"
Alltså, om du lägger så mycket tid på
att ha koll på andras genitalier på toan,
är det du som är äcklig.
Jag oroar mig för dig.
Det finns en enkel regel för offentliga toaletter överallt.
Man går in, bryr sig inte om nån annan,
håller andan och går ut.
Sluta stå och glo på andra.
Varje man här vet att när vi går på toa
på en offentlig toalett, glor man framåt och kissar.
Man tittar inte åt sidan.
Om du är rastlös, titta upp eller ner.
Man tittar inte på andra.
Killen bredvid kan storkna. Vrid inte huvudet.
Man skakar inte eller rör sig.
Man hör honom…
Man säger: "Hörru. Hallå.
Hur är det? Hallå.
Mår du bra?
Ska jag ringa… Hur är det?
Vill du ringa…" "Titta inte på mig!"
Vad sysslar vi med?
Vad bråkar vi om?
Offentliga toaletter.
Ni som kan historian vet att detta händer jämt i USA.
Det händer om och om igen.
En tid måste kvinnor kämpa för att få använda offentliga toaletter.
Tänk er.
Det fanns faktiskt en tid då kvinnor inte tilläts det
i USA och måste kämpa för rätten.
En del män var arga. "Det här är inte klokt.
Kvinnor på offentliga toaletter? Vansinne!
Hur funkar det?
Ska de komma in när vi kissar?
Sen då? Ska de titta på våra snoppar?
Kommer de att skratta?"
Tänk efter, damer.
Det fanns en tid då kvinnor först fick komma ut på arbetsmarknaden,
men det saknades offentliga toaletter för dem.
Så mina damer, om ni var i farten då och behövde kissa
eller bajsa, då måste ni gå hem.
Jag säger det teoretiskt,
för jag vet inte om ni gör det.
Det vet nog ingen kille. Ärligt talat. Vi vet inte.
Vi antar det, på biologisk nivå, men vi vet inte säkert
att en kvinna faktiskt…
Varje man här, tänk på kvinnan i ert liv.
Vet ni senaste gången hon bajsade? Det tror jag inte.
Ni vet nog inte det.
Det finns inga fasta bevis för det påståendet.
Det finns ingen lukt.
Inga fläckar. Ingenting.
Damer, jag vet inte vem som gör er toa-PR,
men de gör ett jättejobb.
Ett jättejobb.
Kvinnor går på toan och doftar bättre efteråt.
Hur är det möjligt?
Man vet aldrig när en kvinna bajsar. Aldrig.
För de tar lika lång tid på sig.
Det är det imponerande. De avslöjar ingenting.
När en kvinna ska kissa tar det tio minuter.
Hon går på toan. Okej.
Går in, kissar, kissar, kommer ut, tvättar händerna,
pudrar näsan, sms:ar, kommer tillbaka till bordet.
Man har ingen aning.
Om hon ska bajsa, likadant, tio minuter.
Går på toan, gör sin grej,
bajsa, bajsa, kommer tillbaka ut.
Tvättar händerna, pudrar näsan, sms:ar, kommer tillbaka till bordet.
Man har ingen aning.
Med män vet man precis vad vi gör.
Diskretion är inte vår styrka.
När en man går och kissar vet man det. Varför?
Två minuter.
Till toan, man är där inne. Det går jättesnabbt.
Som depåstopp i Formel 1.
Vi går in, kissar, går ut,
låtsas tvätta händerna och är tillbaka.
Hur vet man när vi bajsar?
Det är tydligt. Vi går in, kommer aldrig ut.
Det är sista gången ni ser oss.
Familjen sätter upp lappar på restaurangen.
"Har ni sett honom?"
Tänk, folk stred om toaletter varje gång i USA.
Varje gång. En tid måste svarta kämpa för att få
bruka allmänna toaletter.
Likadant. De svarta sa: "Varför får vi inte göra det?"
Och folk var arga.
"Det är vansinne.
Svarta på offentliga toaletter?
Hur funkar det ens?
Ska de stå där när jag kissar?
Kommer de att titta på min snopp?
Kommer de att skratta?"
Jag är gammal nog att minnas
när det diskuterades i USA
om gay-folk skulle få använda offentliga toaletter.
Det var faktiskt så.
Folk intervjuades på nyheterna.
"Anser du att gay-män ska få använda samma toaletter som heteromän?"
De sa: "De får göra vad de vill,
bara de håller sig för sig själva.
Men svara på frågan.
Hur ska det fungera?
Vadå? Man är på toan med dem och sen då?
Han är gay och jag står där
och kissar och han tittar på min snopp?
Så tar han tag i den.
Och börjar dra i den.
Han drar i den
och jag får stånd och gillar det?
Och så blir det en av mitt livs bästa upplevelser?
Jag börjar gå tillbaka
för att träffa på honom och gör det?
Till slut beslutar vi att träffas på en trevlig restaurang
för att lära känna varann?
Efter några år gifter vi oss
och har familj och lever lyckliga hädanefter?
Är det vad du vill?"
Alltså.
Offentliga toaletter.
Så man bör inte begrava historian.
Om man vet vad som hänt, kan man förutse saker.
Man förstår varför det hände alls.
Tyskland gör det på ett fantastiskt sätt.
Det blir aldrig perfekt.
Men Tyskland är ett av få länder i världen
som aktivt har betalat skadestånd för vad de gjorde.
Ett av få länder som aktivt har bett om förlåtelse,
och ett av få länder som aktivt förändrar
hur de ser på sig själva och hur världen ser på dem.
Efter andra världskriget ändrade Tyskland en massa lagar.
De förändrade landets ikonografi.
Vad man fick hänga upp, och var.
De ändrade nationalsången.
Tänka sig, de ändrade nationalsången.
De ansåg sin nationalsång vara en nationalistisk sång
med vilken nazisterna fick folk att tänka fel saker.
De ändrade den. Den ursprungliga hette
"Deutschland, Deutschland über alles."
Ni har säkert hört den i gamla filmer.
Sången gick…
Översatt betyder det…
Tyskland, Tyskland över allt
Över allt i världen
Och de menade det tydligen.
De flesta nationalsånger är teoretiska.
Den tyska är exakt.
Men efter kriget sa de: "Vi kan inte ha samma attityd."
Så de ändrade nationalsången.
Med ny text.
Den nya texten lyder…
Vilket översatt betyder…
Enhet och rättigheter och frihet
För alla som lever i Tyskland
Vilket är förtjusande.
De kunde lika gärna ha gjort sången…
Förlåt, förlåt Förlåt så mycket
Förlåt så mycket för det vi gjorde
Jag uppskattar det de gjorde, men så långt skulle jag inte gå.
Allvarligt, inte så långt.
Über alles är hemskt. Inget bra sätt att tänka.
Men man måste ha en slagkraftig nationalsång.
Man måste ha… Jag hade hittat medelvägen.
Min skulle låta…
Tyskland, Tyskland
Någonstans i topp fem.
Inte över allt annat i världen.
För vi är absolut topp fem När man tänker efter
USA är nummer ett
Sen har vi Storbritannien och så Frankrike och Spanien
Och vi ligger på femte plats…
Faktiskt, Spanien är inte bättre.
Så vi är nummer fyra
Nummer fyra i…
Men Frankrikes ekonomi är inget vidare.
Så vi kanske är trea i världen
Och England ligger före… Brexit var en dålig idé.
Så vi kanske är nummer två Och USA är nummer…
Deras val är inte så stabila. Så…
Då kanske vi är über alles i världen!
Det var en stor sak de gjorde, och ingen vet om det.
Jag pratade med en tysk.
Han blev förbluffad över detta. Totalt.
Han sa: "Tyskland har gjort så många saker.
Nationalsången var ett stort steg för oss.
Hela världen pratar nog om det."
Jag sa: "Nix."
Han sa: "Vad menar du?
Vilka pratar inte om det?"
Jag sa: "Ingen pratar om det."
"Vilka då ingen?" Jag sa: "Ingen alls."
"Ingen utanför Tyskland pratar om det."
"Varför vet de inte?" Jag sa: "Hur menar du?
Ingen utanför Tyskland pratar tyska.
Hur ska nån veta?
Och ni gjorde nåt konstigt.
Ni ändrade texten
men behöll melodin."
Ett märkligt val.
Typ: "Den här sången är hemsk, vi ska byta ut den."
"Ja. Och melodin, då?"
"Nej, vi behåller den, för jag har lärt mig dansrörelserna."
Troligen därför folk inte vet att de har ändrat den.
Ni behöll melodin. De flesta kan inte texten.
Vi kan bara melodin.
Michael Jackson sjöng: "Du är en grönsak."
Det visste ingen av oss.
Några undrar: "När sjöng han 'grönsak'?"
Han har sjungit det jämt…
You're a vegetable
Ingen kan texten. Vi kan bara melodin.
Så gjorde Tyskland. Märkligt.
Märkligt att inte ändra musiken. För musiken bär med sig känslor.
Jag försökte förklara det. Han förstod inte.
Jag insåg att det är så det är.
Det Tyskland gjorde,
det vore som i Star Wars,
Ni känner till Star Wars. Säg Darth Vader,
när han kommer in i en scen
där han har landat på nån planet,
då vet man att nåt ska hända,
nåt hemskt,
på grund av musiken.
Okej. Musiken berättade vad som skulle hända.
Skeppet landade…
Dörren öppnades…
Och han stod där.
Men han kom aldrig…
Han kom aldrig in i scenen utan sitt ledmotiv.
Aldrig. Som om han hade sin DJ på sidan och sa:
"DJ, kör min låt."
"Just det."
Då visste man att nåt skulle hända.
Han kommer…
"Knäböj, Jedi."
"Vi kommer aldrig att knäböja för dig."
"Ni kan inte besegra mig."
"Han är så stark. Kan vi besegra honom?"
"Besegra honom vi ska."
"Använda Kraften vi ska."
"Ni har besegrat mig!"
"Vi lyckades, mäster Yoda!
Vi besegrade Darth Vader!"
"Det gjorde vi verkligen."
"Vad ska vi göra nu?"
"Befria Imperiet vi ska."
"Resa runt, berätta de goda nyheterna vi ska."
"Vi gör det."
"Ja, en ny melodi ska vi spela."
"Ni är fria."
Det är konstigt, bara.
Men ändå imponerande.
Att ändra nationalsången är ingen liten sak.
Verkligen inte.
Att ändra nånting alls.
Vi pratade.
Efteråt sa han nåt intressant:
"Vi insåg att Tyskland måste förändra
sin självbild, för att kunna ändra dess följder.
Därför ändrade vi nationalsången."
Jag sa: "Mäktigt."
Han sa: "Tror du att USA skulle ändra…"
Jag sa: "Avsluta inte den meningen.
Våga inte avsluta den meningen."
En sak har jag lärt mig:
USA avskyr förändringar.
USA gillar inte förändringar.
Ska vi ändra det Tyskland ändrade?
Valutan, flaggan, nationalsången. Skojar du?
Minns ni när de försökte ändra 20-dollarsedeln?
Minns ni?
De tänkte ha Harriet Tubmans bild på sedeln.
Folk blev så arga att de sköt upp det på obestämd tid.
Folk var ursinniga: "Vad tänker ni göra?"
"Vi sätter Harriet…" "Hur vågar ni?
Hur vågar ni ta bort en USA-president från sedeln?
Hur vågar…
Vem är på sedeln?
Hur vågar ni ta bort Andrew Jackson från sedeln?"
"De sätter Harriet Tubman på framsidan,
och Jackson på baksidan."
"En amerikansk president på baksidan? På baksidan?
Så respektlöst!"
Faktiskt inte.
De som kan historian vet att
Andrew Jackson gärna var på baksidan av en svart kvinna,
så varför så upprörda?
Det blir vinn-vinn.
Men folk var ursinniga.
Och nu vill ni ändra flaggan?
Ändra nationalsången?
Det är två saker jag har lärt mig här.
Man respekterar flaggan
och nationalsången.
Jag vet inte vad det betyder.
Men jag följer reglerna.
Jag vet inte vad det betyder, det är förvirrande.
Folk säger: "Respektera flaggan!" Och jag fattar.
Men sen ser jag samma folk den 4 juli
bära flaggan som underkläder.
Räknas det?
Man tittar och tänker:
"Denna flagga, dessa kulor."
Jag vill inte ändra på någondera.
Nationalsången? Nej, aldrig den.
Även om det inte skadade med små ändringar.
Det är en väldigt våldsam nationalsång.
Och USA har problem med våldsbrott.
Kanske en lite mjukare…
För den är våldsam.
Den enda nationalsång jag vet
där bomber sprängs i texten.
Ja. Det finns bomber och raketer
i er nationalsång.
Som en Michael Bay-film i en sång.
Allt sprängs i slow motion.
Nästan som om man hotar andra länder också.
Typ: "Ja, bomber sprängs och raketer flammar."
"Kom an, bara."
Den är faktiskt som en gangsterrap.
Verkligen.
USA:s nationalsång är som en gangsterrap.
Den har samma delar.
Den har våld, den har hot.
Vet ni hur den liknar en gangsterrap?
USA:s nationalsång är den enda
där man kan sätta ordet "bitch"
i slutet av varje rad,
och sången känns ändå logisk.
Gave proof through the night
That our flag was still there
Bitch
Jag älskar USA:s nationalsång, verkligen.
Den är spännande, och jag kan alla ord. Utan att försöka.
Man hör den så ofta att man kan den.
Typ som:
Nationwide is on your side
Samma…
Samma sak. Vill inte, behöver inte veta det.
Önskar att jag kunde glömma det, men det finns där.
USA:s nationalsång är så, för man hör den så ofta i USA.
Det här är enda landet jag har levt i
där man spelar nationalsången
när inget annat land är närvarande.
Det är vid basketmatcher, footballmatcher,
ölpongmatcher, nationalsången.
Vilket är normalt om man har levt hela livet i USA.
"Finns det nåt annat sätt?"
Alltså…
Som en som kommer från resten av världen kan jag säga
att det inte är en grej.
På de flesta platser i världen
spelar man den typ en gång om året, vid nationella event
eller vid tävlingar mot andra länder.
Då spelas den.
För ett annat land är där
och man måste bevisa för sitt land
att man är lojal. Då sjunger man den.
För länder är väldigt osäkra.
Man måste ge tillförsikt.
Hela tiden.
De borde gå i terapi
för sina problem, men det gör de inte.
Man inser först hur osäkra länder är
när man lämnar sitt land.
När man kommer tillbaka,
vilka frågor landet ställer en!
Så osäkert, så svartsjukt.
Typ: "Var har du varit?"
"Vilka länder har du varit i?"
"Jaså, du har ett annat land nu?"
"Är det så det är?"
"Vad är det här för stämplar? Vilka har stämplat ditt pass?"
Man tänker: "Respektera mitt privatliv, land."
Därför sjunger man bara nationalsången
när andra länder är närvarande.
Det är enda gången.
Den är till för att ens land ska må bra.
Okej?
Vet ni vad nationalsånger är?
De är geopolitiska motsvarigheter
till det kvinnor gör
mot oss män.
Damer, ni vet den där grejen ni gör för mannen i ert liv?
Ni vet, när hans ego är tillplattat
och ni måste försöka bygga upp det.
Varje kvinna här har ett trick
som funkar på varje man.
Jag vet att många kvinnor tänker: "Håll tyst, Trevor!
Håll tyst! Håll tyst!"
Det är en härlig, subtil teknik.
Ja, ni är ute och äter lunch eller nåt,
och en man kommer fram till bordet.
Han är välbyggd, ser väldigt bra ut.
Han säger: "Jösses, Michelle?"
Typ: "Justin? Herregud.
Hur mår du?"
Och du tänker: "Vem tusan är Justin? Vad är det här?"
Han säger: "Galet. Andra gången på två veckor?"
Du tänker: "Två gånger? När var första gången?
Vem är det?"
"Jag vet. Jösses. Hur mår du?"
"Jag mår fint. Vi måste prata gamla minnen, om college.
Jag tänkte på det. Vi var så galna i college.
Minns du den kvällen?"
"Har du gått på college? Vad är detta?"
Hon känner hur ditt ego
skrumpnar ihop som ett russin i solen.
Hon tittar inte på dig.
Hon gör ingen grej av det.
Hon fortsätter samtalet.
Men sen lägger hon mjukt handen på ditt lår.
Och börjar gnida det.
Hon fortsätter som om inget händer.
"Ja, det var galet. Jag var cheerleader.
Vad ska man göra? Det var så det var."
Och handen…
Det är okej.
Du är en riktig karl. Riktig karl.
Stark man. Just det.
Det finns ingen annan man i världen. Se på dig. Oj.
Vilken stor man. Ja.
Den här killen? Helt okänd för mig.
Ja, med sina muskler.
Jag gillar inte muskler.
Jag avskyr muskler. Äckligt.
Se på honom, vältränad och musklerna sväller.
Nej, äckligt.
Vadå, magmuskler? Jag gillar inte såna.
Det är därför jag gillar dig."
Det är vad en nationalsång är.
Du som förvissar ditt land.
USA:s nationalsång är så intressant.
Allt som symboliserar USA är nationalsången.
USA har världens roligaste nationalsångsregler.
Det är enda landet i världen där man får sjunga nationalsången
hur man vill.
Hur man vill.
Så är det inte nån annanstans.
I andra länder framförs nationalsången som skriven.
Den är medvetet tråkig.
Man får inte ändra den.
I USA kan man göra hur man vill.
Jag märkte det första gången
när jag var på en basketmatch.
Det var New York Knicks mot Toronto Raptors.
Eftersom Raptors är från Kanada
måste de spela två nationalsånger före matchen, vilket är ovanligt.
Så vi satt där och en röst i högtalarna sa:
"Mina damer och herrar,
vänligen res er för Kanadas nationalsång."
Och alla reste sig,
och så spelade de ett band nånstans.
De brydde sig inte, det märktes.
Det var den kanadensiska. Alltid likadan.
O Canada…
Och nånting, nånting Och så kommer…
Ni kan sången. Jag har inte tid. Strunt samma.
De sjöng Kanadas nationalsång.
De var klara.
Sen kommer rösten igen:
"Mina damer och herrar,
vänligen res er för USA:s nationalsång."
Det är min favoritdel.
Ja, lyset släcks.
Nån går ut mitt på spelplanen.
Det är så spännande, helt tyst.
O say
Can you
See
By the dawn's early light
What so proudly we hail'd…
Varför försöka göra nationalsången sexig? Varför?
Det förstod jag aldrig.
Varför försöka göra den till en sexig sång?
Aldrig i England att nån säger typ: "Remix!"
God save God save the Queen
I save the Queen with sexy sex
Save the Queen Let's save the Queen
With sexy sex Come on, save that Queen
Alltså.
Så Tyskland var kul.
Sen gjorde vi shower i Paris, Frankrike,
för första gången i mitt liv.
Jag var så taggad.
Jag har alltid velat uppträda där.
Jag visste inte hur det skulle bli. Men alltså,
Paris är allt de säger att stan är.
Helt klart en av de mest romantiska städer jag har varit i.
Jag blev förälskad 1 000 gånger.
Jag var ensam. Spelade ingen roll.
Ja.
Varje natt var jag ensam med sänglössen.
Jag gillade Paris,
för jag fick möta Parisbor.
Personligen.
Inte stereotyper, inte som det berättas.
Nej, verkligen möta fransmän och lära mig mer om dem, av dem.
Jag fick veta fantastiska saker.
Till exempel har fransmän en helt annorlunda relation till jobbet
än vi andra.
Okej?
På så sätt att de struntar i det.
Vilket jag faktiskt fann inspirerande.
Jag tror att många av oss
är för bundna vid våra jobb.
Jobbet är vårt liv.
Om du ber nån att berätta om sig själv…
"Jag är arkitekt…"
"Berätta om dig själv." "Jag är frisör…"
"Berätta om dig själv." "Jag är lärare…"
"Berätta om dig själv",
och folk berättar om sitt jobb.
Det har blivit det folk fokuserar på.
Men inte fransmännen. Nix.
Man möter aldrig en fransman som gör så.
Man frågar en fransman: "Ursäkta. Berätta vad du gör."
"Jag?
Jag tar promenader med mina vänner och…
Jag tycker om god mat och…"
Man säger: "Nej, hur livnär du dig?"
Han svarar: "Livnär? Pardon.
Hur jag livnär mig?
Alltså, jag andas och…
Jag dricker vatten och…
Och jag älskar förstås."
Det är ett annat sätt att leva.
Att inte vara så fäst vid jobbet. Det var härligt.
Jag lärde mig detta för på flyget till Paris
kom mitt bagage bort.
Okej? Ja.
Vi landade och mina väskor var inte med.
Jag upptäckte det vid bagagebandet,
för flygbolagen gillar att jäklas med oss.
De vet att väskorna inte är med.
De vet var ens väska är hela tiden.
Men de säger inget.
Man får stå där som en idiot
och hoppas.
De kunde väl komma före start och säga:
"Bagaget kommer inte."
"Spoilervarning."
Men inte.
De låter en åka, glad som en idiot.
Jag landade i Paris.
Början på en härlig resa, tänkte jag.
Jag gick omkring där, självsäker.
"Jag ska hämta mina väskor
och börja utforska Paris."
Jag kom till bagagebandet,
full av självförtroende.
"Just det. Låt mig hämta mitt bagage, allihop."
Typ: "Ursäkta mig.
Ur vägen, tack.
Jag vill luta mig över bandet,
då kommer väskorna fortare.
Kom igen, turväska."
Full av bagagesjälvförtroende.
Väskor börjar komma ut och jag står där och dömer dem.
"Vem använder Samsonite än?
Var är min väska?"
Väskorna går runt, runt,
och så kom inga fler nya väskor.
Jag börjar oroa mig.
Sen är det färre och färre väskor.
Jag tänker: "Min väska…
Den kommer inte."
Jag inser
att bagaget inte är med.
Det var hemskt. Det var samma känsla
som jag hade som barn
när mamma glömde mig i skolan.
Precis likadant.
Jag står vid bagagebandet och känner mig som tio år igen…
"Nej, mr Wilkinson, det är okej, åk du.
Mamma kommer. Du kan åka hem.
Hon kommer. Hon glömmer mig inte.
Nej… Hon…
Hon ligger nog död nånstans.
Hon ligger nog död i ett dike."
Hon glömde mig.
Det hände ibland.
Då måste jag gå hem.
Det tog typ en timme.
När jag kom hem
hade hon jämt samma reaktion,
för hon jobbade hemifrån.
Hon hade en liten dator som hon skrev på,
och när jag kom in och stängde dörren…
Alltid samma reaktion…
"Nej, raring, nej!
Vad är klockan?"
Och jag sa: "För sent."
Allvarligt, jag avskydde att bli kvarglömd i skolan,
men jag njöt av dessa stunder.
För det var inte jobbigt, ärligt talat. Jag gillade att promenera.
Jag var inte stressad på promenaden.
Jag sparkade stenar och sjöng på vägen.
När jag kom hem tänkte jag: "Vänta lite nu."
För det var enda tillfället
jag kunde vara dryg mot min mamma utan konsekvenser.
Inga alls.
För när jag var barn
fick man inte vara uppkäftig mot föräldrar.
Jag var ingen vit grabb. Ni vet? Man kunde inte…
Jag måste passa mig.
Men när hon glömde mig, älskade jag det.
Hon sa: "Kan du förlåta mig?"
Jag sa: "Jag ska tänka på saken."
Nu måste jag hitta nån som hjälper mig.
Jag såg mig omkring,
och det stod en äldre fransk man vid sidan om,
gråhårig, rosiga kinder,
liten man med glasögon.
Jag gick fram till honom.
Han bar en röd väst.
På franska stod det "Information",
och under på engelska:
"Information."
Jag tänkte…
"Bonjour. Hej."
Han sa: "Hej. Bonjour."
Jag sa: "Engelska, franska?"
Han sa: "Engelska, oui."
Jag sa: "Kan du hjälpa mig?
Mitt bagage var inte med.
Jag vill veta vad jag ska göra."
Han sa: "Ditt bagage… Det kom inte…"
Jag sa: "Okej.
Okej.
Vi tar franska.
Få se hur det går."
Slutligen löste vi det.
Han sände mig till ett ställe där man gör en anmälan.
En annan fransman bakom disken, mycket yngre.
Kanske med algeriskt eller marockanskt ursprung.
Väldigt fransk. Cool kille.
Han hjälper nån.
"Okej, tack så mycket. Nästa."
Jag går fram: "Tjena."
Han sa: "Läget, broder?
Läget. Hur är det med dig?"
Jag sa: "Jag behöver hjälp.
Mitt bagage kom inte fram. Det är borta."
Han sa: "Åh nej, mannen. Ditt bagage kom inte.
Alltså, mannen.
Har du letat?"
Jag sa: "Ja, det var det första jag gjorde.
Tror du jag kom för att snacka?
Självklart, det…"
Han sa: "Jag bara kollar.
Så väskan är borta? Helt…"
Jag sa: "Ja."
Han sa: "Åh, det suger verkligen. Så tråkigt för dig.
Så hemskt.
Så, vad vill du göra nu?"
"Vad jag vill göra?
Nej, jag vill att du gör nånting.
Kan vi skriva en anmälan?"
"Så du vill skriva en anmälan?
För ditt försäkringsbolag, så du får ersättning?"
Jag sa: "Nej, så att ni kan hitta väskan åt mig."
Han sa: "Åh, oroa dig inte.
Vi hittar den inte.
Nej då.
Oroa dig inte för det.
Du vet, det här är Paris.
När väskor försvinner, så försvinner de.
De dyker aldrig upp. Ibland, om man har tur.
Men om den inte har kommit, är den nog borta.
Det är fredag. Det är strejk. Bara…
Du kan gå. Oroa dig inte. Gå."
Typ: "Oroa dig inte…"
"Du. Det är mitt bagage.
Alla mina kläder."
Han sa: "Men du är i Paris.
Behöver du kläder? Det här är Paris.
Paris. Gå ut och köp kläder.
Vad är det med dig? Chilla."
Han var så självsäker
att jag kände att jag hade fel.
Tvivlade på mig själv.
Jag gick iväg och tänkte: "Har jag fel?
Är jag för fäst vid bagaget?"
Han ljög inte. I Paris finns allt i klädesväg.
Jag måste köpa kläder
till mina shower, till allt möjligt.
Om ni nånsin besöker Paris, ta med extra pengar
till nya kläder. Det är fantastiskt.
Och försök även packa ner
lite extra självförtroende.
Ni behöver det när ni handlar av fransmän.
För de är inte vänliga.
Jag har aldrig varit i ett land
där man får klara sig helt själv när man handlar.
Man går in i en butik. Ingen hjälper en. Noll.
Man vet inte vilka som jobbar där, som gör saker.
De är typ expediter under täckmantel.
De bara går omkring.
Det tog 20 minuter, ingen hjälp.
Jag började välja kläder själv och hörde en irriterad röst bakom mig.
"Kan jag hjälpa dig?"
Jag sa: "Hej. Ja. Jag behöver köpa kläder.
Mitt bagage kom bort."
Och Detroit, jag blev trackad
mer än nånsin i livet. Nånsin.
Nånsin. Vad jag än valde
fick jag bitande kritik.
Jag sa: "Kan jag få den här i M?"
Han sa: "Medium?
Du menar väl L eller XL?
Skulle M passa för din kropp?
Knappast, va?"
Jag sa: "Ursäkta, vadå?"
Han sa: "Du behöver L. Jag kan hämta en åt dig.
M är fel för skjortan, okej?"
Jag sa: "Va?"
Allting, allting.
Jag ville köpa en kavaj.
"Kan jag få den här?"
Han sa: "Nej, den passar inte din hy.
Nej, du måste tänka på vad som lyfter fram färgerna
i tyget
och även i ditt ansikte, okej?
Den här passar inte."
Jag sa: "Alltså, jag har redan en liknande."
Han sa: "Och du bär den?"
"Tja, inte längre."
"Nej, bär den om du vill."
"C'est tranquille. Varsågod."
"Nej, nu har du hotat mig."
Ni vet, det är annorlunda.
En vän sa:
"Fransmän är skitar, eller hur?"
Jag sa: "Det tycker jag inte."
"De är väldigt uppriktiga bara."
Okej?
Det är svårt att skilja mellan de två.
För en dag pratade jag med en fransk kvinna
och uppbådade mod att fråga henne:
"Jo, du…"
"Varför är franska människor…
…så här?"
Hon sa: "Vad menar du?"
Jag sa: "I butiker
är de så otrevliga."
"Nej, de är inte otrevliga. De är bara sig själva."
"Kanske du är van vid länder där folk
är så rädda för att inte få dricks,
att de är alldeles till sig."
"Kan jag hjälpa dig?"
"Men i Frankrike ser vi till att alla har en bra lön.
En bra lön.
Så vi behöver inte göra oss till.
I USA är kunden alltid kung.
Men du vet vad vi gör med kungar i Frankrike.
Så, du vet…
Det är inte så här."
Fransmän spelar inte med.
Det har varit så kul ikväll, Detroit.
Tack.
Tack så mycket.
Bevisade att jag hade rätt.
Det är därför man åker till Detroit.
Verkligen. Ni är en fantastisk publik.
Härlig, med mångfald.
Och stan var cool också.
Vi har sett saker här och där.
Jag grälade med min vän Dave.
Han regisserar de här showerna,
och han sa till mig en dag:
"Vad gör du under dagen?"
Jag sa: "Jag går och äter, gör nåt."
Han sa: "Du borde kolla in alla museer i Detroit."
Jag sa: "Kanske typ ett."
Han sa: "Vadå, ett?"
Jag sa: "Ja, inte alla. Vadå, alla?"
Han sa: "Har du varit här förut?
De har en massa häftiga museer."
"Ja, men det är ändå ett museum.
Jag går till ett, det räcker.
Jag är inte så uthållig. Jag orkar inte så många som du."
"Vadå, inte orka så många som jag?"
"För du är vit och du gillar sånt."
Jag bara skojade. Jag retades med honom.
Bara retades.
Han tog illa upp direkt.
Han sa: "Vad sa du?"
"För du är…"
Han sa: "Hörru, vita älskar inte museer.
Vad snackar du om?"
Museer är inte bland topp fem av sånt vita älskar."
Han sa det så självsäkert
och med sån övertygelse
att jag frågade: "Vad är topp fem?"
För vilken märklig… "Inte ens bland topp fem."
Som om han hade en lista på väggen i sovrummet
med topp tio.
Det var fantastiskt.
Jag tänkte på det och sa: "Nej.
Jag står fast vid beslutet."
De älskar museer.
För det är inte ens nåt dåligt.
Vita älskar museer.
Många tycker om museer,
men vita älskar museer.
Älskar museer.
Det finns inte en plats på jorden
där vita finns, och inte har byggt museum.
Spelar ingen roll. Vita älskar museer.
Har ni sett vita i ett museum?
De går runt och ler med händerna bakom ryggen.
"Ja, det där var vi."
"Det där också."
"Det har varit en bra tid."
Vita älskar museer.
Jag sätter det inte som nummer ett, men bland topp fem.
Jag har tänkt.
Om det finns fem saker som vita älskar,
sätter jag museer som nummer fem.
På fjärde plats sätter jag att simma.
Okej? För vita älskar att simma.
Inget fel med det. Har ni sett vita simma?
Ni är jättetjusiga.
Jättetjusiga.
När vita simmar, gör ni så där med håret.
Ni kommer upp ur vattnet…
Och perfekt bakåt, som en anka.
Jag skulle gärna simma.
Vita älskar simning.
Vita älskar simning så mycket
att man kan vinna fler medaljer
i OS i simning
än i nån annan idrott.
Så mycket älskar vita simning.
Jag insåg det en dag.
Det diskuterades vem som är den störste olympiern nånsin.
Det stod mellan Michael Phelps
och Usain Bolt.
Ett argument var:
"Phelps är bättre, för han har fler OS-guld."
Jag sa: "Ja, för att han fuskade.
Han vann dem i simning."
Absolut, Phelps är bra.
Men antalet medaljer kan inte vara avgörande.
För simning är den enda disciplinen
där man får fler medaljer när man gör samma sak
på ett lite mindre effektivt sätt.
Det är ologiskt.
Tänk efter. Det finns 100 meter frisim.
Klart. Guldmedalj.
Ja. Och sen det här.
En medalj till. Ja.
Och det här?
En medalj till. Och den här?
En medalj till.
Rena larvet. Folk får säga vad de vill.
Man vinner massor av medaljer.
Usain Bolt har inte samma lyx.
Han springer 100 meter, och sen är det över.
"Klara, färdiga…"
Springa, springa.
Komma i mål, vinna, guldmedalj.
Inget mer.
Han kan inte säga:
"Jättebra lopp. Nu ska jag köra fjärilsstil."
Det finns inte.
Det borde finnas, men det finns inte.
Vita älskar simning, så de gjorde reglerna. Jag fattar.
Så måste det vara.
Av topp fem för vita sätter jag museer som nummer fem,
simning som nummer fyra.
Nummer tre,
att bli paffa.
Vita älskar att bli paffa. Kom igen.
Ni vet precis vad jag menar.
Har ni sett när en vit person har en dålig dag,
när nåt har gått fel,
de gör nåt med ansiktet och blir paffa, typ…
Vita älskar att bli paffa.
Man ser det jämt i snabbköpet.
Det är en lång kö. Okej?
Men bara en kassa är öppen.
Alla står tålmodigt.
Det finns jämt en vit som sticker ut, typ…
"Varför öppnar de inte den andra…
Skojar ni?
Vad håller de…"
Det enda vita älskar mer,
är att hitta ännu en att bli paff med.
Har ni sett det?
När det händer, sker magi.
Ren magi.
En vit person blir paff.
De får ögonkontakt med en annan vit,
och blir paffa ihop.
De liksom kombinerar sin paffhet till en superpaffhet.
De tittar. "Ser du det där?"
"Jag vet."
Det är en nyckel till att bli paff.
Man måste andas ut. Ordentligt.
Livet är så hårt att luften måste ut.
Man kan inte ens andas.
Skälet till alla orkaner i Mellanvästern.
Det är vita som blir paffa…
Vita älskar att bli paffa.
Det måste vara bland topp fem.
Det är min lista. Topp fem vad vita älskar.
Jag har museer på plats fem.
Simning är nummer fyra.
Bli paff, nummer tre.
Nummer två, att vara vit.
Det är skönt att vara. Jag förstår.
Och så nummer ett.
Alltså, det är min personliga lista.
Jag dikterar ingenting.
Gör er egen om ni inte håller med.
Det är en personlig preferens.
Men det finns en sak,
och bara en sak,
som vita älskar mer än nåt annat på jorden.
"Sweet Caroline."
Jag säger er det, Detroit.
Inget skänker större glädje
till en vit persons själ
än ljudet av den Neil Diamond-låten.
Oavsett var man är.
Jag har varit på varje kontinent,
i många länder.
När den låten spelas
ser man vitas ögon lysa upp…
Som agenter under täckmantel som just aktiverats.
Så är det varje gång.
Varenda gång.
Det handlar inte om musik, det spelas andra låtar.
Vare sig det är grillfest eller basebollmatch
eller en företagsfest.
Alla andra låtar i bakgrunden bryr sig ingen om.
Men när den låten hörs,
triggar den vithetens själva DNA.
Jag vet inte vad det är.
Men den avbryter allt annat.
Man ser vita personer umgås.
De pratar. "Ja, alltså,
affärer, samgåenden, företagsköp.
Det är sånt som händer."
"Ja, vi borde ta upp det igen.
Vi noterar det."
Sen kommer den låten,
och varenda gång…
Det kommer inte att hända, tror man först.
Det verkar inte bli nåt.
Men det är jämt likadant…
Jag sa inte att ni skulle sjunga.
Jag sa inte: "Alla tillsammans."
Eller: "Jag räknar till tre."
Det var er vithet som kom fram.
Kände ni det?
Så var det. Ni bara: "Nu är det dags!
Det är vår stund!"
Jag är vit, vit, vit, vit
Vit, vit
Se på er. Ni ler brett! Se på era miner.
Se på er. Vilken glädje.
För tio minuter sen: "Han är inget vidare."
Nu: "Bästa komikern nånsin!"
Förlora aldrig den glädjen.
Ingen av er vita.
Var rädda om den. Den är en skatt.
Det mest bedårande i världen.
Inget gör vita gladare än den låten. Ingenting.
Den låten är ren, oblandad vit glädje.
Det är vad den är.
Vita kan inte motstå den.
Ja, glöm 23andMe.
Om ni vill veta hur vita ni är,
spela den låten.
Ju mer ni gensvarar, desto vitare är ni.
Jag har sparat pengar åt er.
Jag har inte sett en vit människa…
Den lockar fram det vita hos er. Så är det.
Jag ska säga er,
om det blev en stor jordbävning, Gud förbjude,
och folk var fast under rasmassorna,
skulle jag försöka hitta alla vita.
Typ: "Ni kan leta efter alla andra.
Jag fixar det här!"
"Jag hittade en till!"
"Är du okej?"
Några av er tänker:
"Trevor, vi gillar låten, men den är inte det viktigaste."
Jaså? Varför hjälpte ni mig inte med nationalsången?
Detroit, ni var fantastiska.
Tack så mycket.
Jag har haft så trevligt med er alla.
Jag uppskattar er.
God natt.
Hur gick det för oss?
Det funkar jämt, Neil Diamond.
Okej.
Det funkar jämt.
Tack så mycket.
Det var fantastiskt. Tack så mycket.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson