Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Već smo od prvog tjedna znali da se događa nešto čudno.
Ako nađete jedan fragment kosti ili jedan zub, to je velika stvar.
Mi smo otkrili najmanje 15 jedinki…
Tisuću petsto zasebnih fragmenata kostiju.
Posvuda su. Nevjerojatno.
A nisu ljudske.
Oni nisu mi.
Te su kosti u opasnom špiljskom okolišu.
Vrlo je teško i fizički zahtjevno.
Zapitaš se kako će tijelo to izdržati.
Vidite li što i ja?
O, moj Bože.
Zašto su sve te kosti ovdje?
Zašto je to samo jedna vrsta?
Zašto nema drugih kostiju?
Imati toliko glasova,
te zube i fragmente kostiju koji vam nešto govore…
To se nikad nije dogodilo nigdje drugdje na svijetu.
Jedan od najvažnijih trenutaka u ljudskoj povijesti.
NEPOZNATO
ŠPILJA KOSTIJU
KOLIJEVKA ČOVJEČANSTVA
SRPANJ 2022.
PALEOANTROPOLOG
Iskopavam mrtve ljude.
Time se bavim cijeli život.
Zapravo, iskopavam mrtve „neljude”.
To ja u biti radim.
Godine 2013. u špiljskom sustavu Rising Star u JAR-u
otkrili smo novu vrstu.
Ta je vrsta primitivna u svakom pogledu.
Ima vrlo malen mozak,
tek neznatno veći od čimpanzina.
Tijekom prve ekspedicije našli smo više jedinki
nego kod bilo kojeg drugog otkrića drevnog ljudskog rođaka.
Nazvali smo je Homo naledi.
Smjestili smo je u rod Homo, isti onaj u kojemu su i ljudi.
Homo naledi i Rising Star zaokupili su maštu javnosti.
BLAGO FOSILA NOVE VRSTE HOMININA
A onda…
Otkrili smo nešto uistinu nevjerojatno.
Sjećam se trenutka u zapovjednom centru s Leejem.
Na monitorima smo gledali komoru Dinaledi.
Mislim da je netko slučajno svojom svjetiljkom prešao po tlu.
Jasno se vidjela razlika u uzorku zemlje.
Onda se zapitaš: „Čekaj. Što se ovdje događa?”
Gledali smo im preko ramena i vidjeli ono što oni nisu mogli.
Jer na tome mjestu ne možeš ustati.
Jasno su se vidjeli rubovi te jame.
Majko mila!
Unutar ovalne rupe bilo je tijelo.
Rupa u tlu
u kojoj je nekoć bilo tijelo,
a sad je u njoj raspadnuti kostur.
To je pokop.
Do tog trenutka u povijesti
mislili smo da to čine samo ljudi.
Sam čin pokopa je obred.
Znači li to da je Homo naledi promišljao o religiji,
duhovnosti i zagrobnom životu?
O svemu onome što proizlazi iz obreda koje obavljamo u slučaju smrti.
Ne znam. Ne mogu se vratiti u to vrijeme.
Homo naledi jedan je od velikih misterija
arheologije i paleoantropologije.
Obitavali su u južnoj Africi
prije 250 000 do 300 000 godina.
Mislili smo da je tada bilo samo ljudi.
Jesu li u rodu s nama? Nisu u rodu s nama?
Da, imamo ih mnogo.
Ali ništa ne znamo o tome kako su živjeli.
BAZNI KAMP RISING STAR GAUTENG, JUŽNOAFRIČKA REPUBLIKA
Za razotkrivanje ovog misterija bit će potreban veliki tim.
Svi će biti detektivi u ovome
i svatko će pridodati nešto dok ne dobijemo odgovor.
Naledi je slagalica koju ćemo još dugo gledati.
Pomoći će nam da proučimo sebe
i to kako smo evoluirali u moderne ljude, Homo sapiense.
Dobro došli!
Prošle su već četiri godine otkako radimo ovdje pod zemljom.
Idemo u područje koje je izgledno mjesto
na koje je Homo naledi nosio svoje mrtve.
Cilj je vidjeti što je ispod površine.
Što ako ima još grobova? Što ako postoje drugi obredi?
Što ako nam promiče nešto očito?
Kad je riječ o sustavu Rising Star, osjećaji su vam podvojeni.
I fizički je i psihički zahtjevno.
Kad ljudi pomisle na arheologiju,
mnogi imaju tu sliku Lare Croft i Indiane Jonesa.
Rising Star upravo to pruža.
Dobro došli u Rising Star!
Ovo je glavni ulaz u špilju.
EVOLUCIJSKI ANTROPOLOG
Pazite na glavu. Malo je nisko.
Prvi sam put u ovoj špilji.
Čudno za znanstvenika,
ali na pamet mi prvo pada riječ „emotivno”.
Već samo to što možeš pružiti ruku iznad ovog računala i ovo dotaknuti…
Dotičeš nešto otprije četvrt milijuna godina.
Zanima me sve o nama, o ljudima.
Odakle smo došli? Kamo idemo?
Zašto smo takvi kakvi jesmo?
Ako su naledi namjerno pokapali svoje mrtve
150 000 do 200 000 godina prije ljudi,
to sve mijenja.
Potiče nas pitanje: „Što uopće znači biti čovjek?”
ZAPOVJEDNI CENTAR
U redu.
Nalazite se u zapovjednom centru.
To je samo ulaz u Rising Star.
To je umjetni ulaz koji su probili rudari
potkraj 19. ili početkom 20. stoljeća, tražeći vapnenac.
Ulaz kroz koji je Homo naledi vjerojatno ulazio
nalazi se deset metara od nas, ali urušio se.
Rudari su otvorili puteve do prostora gdje je bio naledi.
Do kilometara podzemnih špiljskih mreža.
ŠPILJSKI SUSTAV RISING STAR
Izradili smo detaljnu kartu toga.
ZAPOVJEDNI CENTAR
Danas idemo u komoru Zmajeva leđa.
KOMORA ZMAJEVA LEĐA
Još nije iskapana.
Ovdje je Kanal.
Taj je dimnjak širok oko 18 centimetara i spušta se 12 metara.
KANAL
Upustili su se u to nevjerojatno, užasno putovanje niz taj kanal
s truplima svojih rođaka.
A ovo je komora Dinaledi.
Na tom smo mjestu našli hrpu rupa u tlu
sa zakopanim truplima Homo naledija.
Nikad nisam bio niti ću ikada biti fizički u komori Dinaledi.
Nemoguće je.
Na dnu je Kanala u koji nikad neću stati.
Kamere su u redu. Izgubio sam dvosmjerni zvuk.
-Zbilja? -Da.
-Slike su prekrasne. -Da.
Mislim da su već svi u ovoj komori.
Mogu poslati tim Dva.
Možeš.
Teško je doći do Zmajevih leđa.
Mislim da je teško doći do svakog dijela Rising Stara.
Samo pazite kamo ovdje stajete.
-Uplašila sam te? -Ne.
Gdje su svi?
…i gledati TV.
-Tim Dva, ulaziš. Dobro? -Dobro.
KOMORA ZMAJEVA LEĐA
Dobro došli u Zmajeva leđa.
KOMORA ZMAJEVA LEĐA SUPERMANOVA PUZAONA
Ovo je put do mjesta kamo je Homo naledi nosio svoje mrtve.
ZMAJEV HRBAT - KOMORA ZMAJEVA LEĐA
Sjetite se ulaza u Dolinu kraljeva.
KOMORA DINALEDI
Što se događalo ovdje, ispred ulaza u komoru Dinaledi?
Živjeli su ovdje?
Palili su vatru ovdje?
Dovodili su životinje ovamo?
Zastali su ovdje i razmišljali o tome što čine
prije nego što su mrtve ponijeli onuda gore, pa dolje?
Ne znam. To pokušavamo otkriti.
Imamo li opremu?
Šalji ovo dalje.
To je 29,3 centimetra.
Pokušavamo rekonstruirati život stvorenja
za koje prije devet godina nismo ni znali da postoji.
Nema traga koji nije važan.
Janika, radit ćemo na tvom kvadratu. Imaš nešto zanimljivo u kutu.
To je tlo crveno.
Nekako tamnosmeđe, crno.
Zasigurno izgleda vrlo drukčije od ostatka.
Izgleda kao da je tu moglo biti ognjište.
Zašto to misliš?
Jer ima sloj koji je zacrnjen i lokaliziran.
-Zbilja tako izgleda. -Da, zbilja.
-Tako je beznadno. -Da.
Nigdje ne možeš naći dobro očuvano ognjište.
A u ovoj špilji…
-Kao da se sve ostvaruje. -Da.
Još jedan veliki uspjeh ako to uspijemo dokumentirati.
Da.
Tako da… Da.
Prikupljanje svih tih detalja zna biti iznimno zahtjevno.
U biti je to poput forenzičkog slučaja.
Svaki od ovih tragova dio je obrasca ponašanja.
Pokušavamo povezati te tragove kako bismo shvatili opći obrazac.
Svako ljudsko društvo ima neku vrstu pogrebnih običaja.
Neka od njih izlože tijela i puste da strvinari pokupe meso.
Neka pak trupla pokopaju na vrlo posebnim mjestima.
Je li naledi imao nešto takvo?
Hej, Kene.
Našla sam malu kost.
Pa…
-Da, izgleda kao… -Kao sićušna goljenica.
Vjerojatno glodavac.
-Goljenica štakorčića. -Spremimo je.
Dobro.
Zabilježit ćemo to.
VODITELJICA ISKAPANJA
Cijelim konceptom arheologije opsjednuta sam od svoje sedme godine.
Ako razmislite, kad iskapate neku lokaciju,
zapravo gledate sliku tog trenutka
kad je to mjesto napušteno prije mnogo godina.
Doktorirala sam na analizi traume,
na svim zločinima i nasilju koji su se zbili tijekom aparthejda.
Fokus mog istraživanja prebacio se s modernih ljudi
na naše drevne ljudske pretke.
-Da? -S2E0.
S2E0.
-Ti odlučuješ. -Trideset pet.
Da potvrdimo, mjerimo u milimetrima?
U milimetrima, da.
-Ali dubinu u centimetrima? -Pa…
Kako centimetre pretvoriti u milimetre?
Zašto mi moraš otežavati život?
Timu Rising Star pridružila sam se kao podzemni astronaut - vježbenik.
„Podzemni astronaut” je pojam koji je smislio Lee Berger.
Mi smo u biti skupina istraživača, znanstvenika,
specijaliziranih za arheologiju i paleoantropologiju.
Spuštamo se u vrlo opasne špiljske okoliše kako bismo iskapali.
Ali imamo i tu neku razinu ludila.
Rekla bih da je sad malo drukčije
jer nisam mlađi arheolog.
Sad sam iskusna i trebam znati što se događa.
Ja odlučujem gdje ćemo kopati, kako ćemo kopati.
Da svim mlađim podzemnim astronautima bude ugodno raditi.
Bilo da su te kosti otprije 50 ili 100 000 godina,
vještina je ista.
Ako znate čitati kosti, možete ispričati priču o toj jedinki.
Kad smo imali prve kosti iz Rising Stara,
kad je naš tim otkrio da ne gledamo kostur,
nego da gledamo brojne kosture,
pojavila se ta potreba da shvatimo što se događa.
Zašto su sve ove kosti ovdje?
Istina, ovo je u neku ruku pravi forenzički slučaj.
To je neriješeni slučaj otprije 250 000 godina.
Zapitali smo se: „Jesu li mesojedi ovo odnijeli u špilju?”
Vidimo da to nije bio slučaj. Nemamo tragova zuba.
Vidimo sićušne tragove kukaca na kostima,
što govori da je na njima bilo mesa dok su bile u špilji.
Imamo gležanj koji je potpuno netaknut.
Kosti su onakve kakve trebaju biti u kosturu.
Takve mogu biti samo ako onamo dođu s mesom.
Dugo smo proučavali te kosti i rekli: „Evo naše pretpostavke.
Naledi je kroz Kanal bacao trupla u ove komore.”
KANAL
U tim početnim radovima naveli smo „obredno zbrinjavanje mrtvih”.
NAMJERNO ZBRINJAVANJE TRUPALA
Iznijeli smo te dokaze, i bili su to čvrsti dokazi.
TIJELA SU SPUŠTENA
No drugi su znanstvenici rekli: „Nemoguće. Mozak je premalen.”
Bilo je kritičara koji su govorili
da su ih ljudi uzeli i stavili onamo
u sklopu nekakvog ljudskog obreda, poput groblja za kućne ljubimce.
…KAO DIO OBREDA.
Pa ipak, postojala je zabrinutost.
Ne znam jesmo li pogriješili
u iznošenju pretpostavke koja se možda nikad neće moći testirati.
To obredno zbrinjavanje mrtvih.
Što ako je to bio samo golemi sloj kostiju?
Što ako samo to nađemo?
RUJAN 2018.
G. 2018. vratili smo se na iskapanje u komoru Dinaledi.
KOMORA DINALEDI
Tad smo našli ove jame.
Svi smo se pogledali i rekli: „Ovo izgleda kao ukop u jamu.”
I najednom je sve počelo imati smisla.
Shvatili smo da su to oduvijek bili grobovi.
Da to nije sloj kostiju.
To su bili grobovi u špilji.
Dugo smo to obilazili u raspravama
i pokušavali to sagledati iz raznih kutova.
„Morate shvatiti da je pokop nešto vrlo specifično.
Morate iskopati rupu, ubaciti tijelo i prekriti ga.
Možda ne gledamo to.”
Znate što? Kad smo našli nešto što je izgledalo kao iskopana rupa
u koju je položeno tijelo i zakopano, to je štošta razjasnilo.
Pomislili smo: „Da, naravno.
Ovo jest pokop i očito je slično onomu
što vidimo u ljudskim društvima koja prakticiraju pokop.”
IZRAEL
Najraniji moderni ljudski pokopi otkriveni su u Izraelu.
Datiraju otprije 100 000 ili 120 000 godina.
PRIJE 100 000 GODINA
Pokopi naledija datiraju otprije 236 000 do 335 000 godina.
Ne samo malo prije nas.
Stotinama tisuća godina prije prvih dokaza da smo mi to činili.
To je nevjerojatno.
Ali mislim da to postaje posve nebitno
kad se suočimo s činjenicom da je to radila neljudska vrsta.
U tome je stvar.
JOHANNESBURG JUŽNOAFRIČKA REPUBLIKA
SVEUČILIŠTE WITWATTERSRAND
INSTITUT ZA EVOLUCIJSKA ISTRAŽIVANJA
Paleoantropolozi su našli stotine fosila koji nisu Homo naledi
u Kolijevci čovječanstva.
Ali mnogi su vrlo fragmentarni.
Pokoji zub ili dio čeljusne kosti.
Ništa poput uzorka naledija,
gdje imamo kosture brojnih jedinki različite dobi.
Želim učiniti nešto što još nismo. Želim uzeti sve naše dokaze
i vidjeti možemo li sastaviti odrasli kostur.
Mislim da je ovo…
Pokušavamo otkriti kako je trčao, kako se penjao,
kako se istodobno služio prstima dok je nešto radio stopalima.
Za to nam je potreban kontekst cijelog kostura.
U redu.
-Držiš to? -Da.
Dobro.
Dakle…
Ovdje imamo vrh lubanje i nadočnog luka.
I to ćemo namjestiti ovdje.
Ali sad nam treba zatiljak.
Dobro.
Znaš, kad pogledaš te mrlje na zubima…
-Zbilja nevjerojatno. -Moramo više paziti na to.
A da lubanju postavim na nešto mekano da bude uspravna
i sve malo poduprem?
Ja ne bih.
-Ti ne bi? -Ne bih to učinio.
Mislim da lubanja neće tako stajati.
Ne?
Samo želim vidjeti oči.
Zaokupit ću se brojevima.
To već izgleda kao lice.
Sad mu možeš pogledati u oči.
Dobro.
Sad se vidi da nije ljudski. Ljudski kralješci bili bi dvostruko veći.
-Eto. -Dobro.
To je predivno.
To je to.
Upravo ovo.
Predivno.
Neki ljudi kažu: „To su obični majmuni.”
Evo zašto to nije majmun.
To.
Što je sličnije?
Ta iznimna dužina kod majmuna koji hoda poluuspravno
i koji se razvio za penjanje po drveću tako da se prima za njega?
Ali nema palca.
Uopće nema palac za hvatanje.
A ta ruka? Poput moje ruke.
Tako su nam slični, a uopće nam nisu slični.
Po cijelom kosturu neka su obilježja bila neobično slična modernim ljudima.
A druga podsjećaju na najranije hominine.
Svaka nam je kost govorila nešto drugo.
U početku smo se pitali jesu li to dvije različite vrste.
Postoje li tri vrste?
Jer takvu kombinaciju obilježja nismo očekivali na okupu.
No kako smo nalazili sve više kostiju, vidjeli smo to.
Sve su dosljedne, ali sve su obrazac kakav nismo vidjeli.
Zato smo ovo nazvali novom vrstom.
Morate to uzeti s rezervom kad god rekonstruiramo prošle hominine.
Ne znamo točno kako su izgledali.
Jesu li bili dlakavi, tamne ili svijetle puti?
To ne možete znati jer kostur to ne pokazuje.
Ali imamo sjajne podatke. Znamo kako izgledaju njihova tijela
i možemo nagađati kako bi izgledali nadodani mišići.
Gore možemo staviti kožu, možda i kosu.
Da naledi uđe u ovu prostoriju…
ušetala bi na dvije noge.
Hodala bi kao čovjek, ali ne posve.
Hod bi joj bio drukčiji, njezino kretanje.
Njezine duže ruke ljuljale bi se na drukčiji način.
Kad bi izašli na svjetlo, vjerojatno bi bili zastrašujući.
Nemaju istureni nos.
Nos im je prilično spljošten uz lice.
Vrlo spljošten, poput majmunskog nosa.
Zubi su im slični našima,
ali u čeljusti koja strši naprijed.
A nadočni luk proteže se iznad oba oka.
Izgledali bi nam izvanzemaljski.
Nema boljeg izraza za to.
Možda bi se osvrnula prema nama i vidjeli bismo nešto u njezinim očima.
Činilo bi nam se ljudskim, ali ne poput vas i mene.
Bili su prilično niski.
Ja sam niska. Možda su bili moje visine.
Otprilike između 142 i 157 centimetara.
Jako su mršavi.
Noge su im mršave, ruke su im mršave.
A stopala i noge izgledali su kao stvoreni za hodanje na velike udaljenosti,
za kretanje po velikim krajolicima.
Bolje su građeni za penjanje nego mi.
Mislimo da su se vjerojatno penjali po stablima i stijenama.
Mnogo više nego što to ljudi danas običavaju.
I to je bio važan dio njihova života.
Ne znamo je li naledi imao jezik.
Loše je pretpostaviti da su imali jezik.
Pretpostaviti da su imali prilično dobre kognitivne sposobnosti za komunikaciju
vrlo je snažna pretpostavka.
Upamtite, većina naše komunikacije
koju imamo kao moderni, suvremeni ljudi,
većina te komunikacije ne odvija se riječima.
Pokazujemo. Mlataram rukama, zar ne?
Oči nam ožive, obrve se podignu.
Kod ljudi je fora to što imamo vrlo male očnjake.
Ove male.
Moji su pomalo veliki za ljude,
ali kad pogledate gorile, čimpanze,
druge vrste primata,
često imaju jako dugačke očnjake.
I, zapravo, kad njima pokažete očnjake, prijetite im. Je li tako?
Oni s pomoću njih izražavaju prijetnje.
Ljudi se njima koriste da izraze osmijeh.
Naledi ima predivne male očnjake.
Naledi se smiješio.
Gotovo sigurno.
Homo naledi bili su pripadnici roda Homo.
U posljednjih 2,5 milijuna godina postoji hrpa pripadnika roda Homo.
NEANDERTALCI
Uključujući nas, zar ne? Homo sapiens.
Rod Homo jedini je rod na planetu
koji je ugledao kamen, uzeo kamen, gledao ovaj kamen
i prepoznao da u ovom kamenu
čuči kameno oruđe.
Nevjerojatna manipulacija ovoga u ovo.
Nemamo pouzdane dokaze
o izravnoj vezi između Homo naledija i oruđa.
No znamo da je Homo naledi imao tu sposobnost
jer svaki pripadnik roda Homo proteklih dva milijuna godina
imao je tu sposobnost
da nešto zamisli u glavi i to pretvori u materijalnu stvarnost.
I…
da druge poduči kako se to radi.
Dakle, Homo naledi dio je te obitelji roda Homo
koja radi nevjerojatne stvari.
Žive kompleksnim, ekološkim životom, jedu biljke i životinje,
i manipuliraju svijetom oko sebe.
Brinu jedni za druge na intenzivan način.
A u slučaju Homo naledija,
sudjeluju u nečemu što prema svakoj definiciji izgleda
kao namjerno pogrebno ponašanje.
Taj drukčiji um, naledijski um,
dijeli aspekt naše ljudskosti: pokapanje svojih pokojnika.
Nismo očekivali da ćemo to naći kod predaka poput naledija, ali jesmo.
To ne prati goleme mozgove kakve mi imamo danas.
Imamo divnu priču o sve većem mozgu.
O tom neizbježnom razvoju malog mozga u veliki mozak
i o tome da upravo taj veliki mozak
nama omogućuje
ta složena ponašanja koja povezujemo s ljudima.
Homo naledi sve to pobija.
Čudno je to što je mozak naledija malen.
Mozak naledija velik je kao naranča.
To je trećina našega.
Kad to čujete, pomislite da su možda bili glupi.
Jer mozak im je ovako malen.
Ali to nije nužno točno, zar ne?
Nije bitna veličina mozga. Mislim da je bitno ono što mozak može.
EKSPEDICIJA 2022. DRUGI DAN
Danas idemo u obilazak velike špilje.
Namjeravamo se popeti na Zmajeva leđa.
Vodimo Agustina da mu pokažemo Kanal.
KANAL
Budi blizu, Agustine.
-Nemoj se izgubiti. -Zurio sam u daljinu.
Pazi kamo staješ, Agustine.
-Ovo je sklisko. -Da.
Koristi se uporištima.
-Pričekaj moj znak. -Dobro.
Volimo da ljudi budu na sigurnom.
Za slučaj da se nešto uruši.
-Dobro. -Ne bi trebalo, ali moglo bi.
SUPERMANOVA PUZAONA
Dođi ovamo.
-Nastavi. Možeš ići u bilo kojem smjeru. -Da.
Možeš ustati.
Sad si u prostoru gdje je bio naledi.
-Ako se spustiš… -Da.
-Vidiš goljenicu? -Da, vidim.
-Vidiš kako je duga i tanka? -Da.
To može biti samo goljenična kost naledija.
-Da. -Ugasi svjetlo i gledaj ovo.
-Vidi tu debelu ovojnicu. -O, Bože. Da.
Da.
-Ajme! -Vidiš?
Da.
Čovječe!
Čovječe! Ovo je zbilja fora.
Ovo su Zmajeva leđa.
Johne, gdje je ono mjesto koje si mi pokazivao?
Ono za koje mislite da je promijenilo boju?
-Je li ispod… -Zapravo, ispod ovoga. Da.
-O, Bože! -Jupi!
-To je… -O, moj Bože.
-To izgleda kao… -Vatrica. Otprilike ovolika.
-Da. -Zar ne?
-Da. -Sigurno.
-Upravo ste je našli. -Svakako.
To je nevjerojatno.
Očita vatra.
Očita vatra. Sto posto.
Netko je zapalio vatru i kuhao na njoj.
Na tom tlu!
Mislim da je to Homo naledi.
Na dubini je sličnoj onoj gdje smo našli kosti u komori Dinaledi.
Dakle, ovo je vjerojatno slične starosti.
Otprije kojih 250 000 godina.
-Ovo je spaljena kost. -Spaljena kost!
-Ovo je dugačka… -To je fora.
Ovo je…
Rekao bih da je to mala…
Mala kost antilope.
-S prednje noge? -S prednjeg uda. Da.
Nešto veličine poskočljive antilope.
-Prehrana naledija! -Ajme!
To je nevjerojatno.
Neki su arheolozi rekli:
„Nemoguće je da je Homo naledi palio vatru.”
A sad vjerojatno imamo dokaz.
To je velika stvar.
Bravo.
Teško je zamisliti da putuju
na krajnje opasna mjesta bez vatre.
ZMAJEV HRBAT
Sve što znamo sugerira da je ovo put u Dinaledi, zar ne?
Nema drugog puta.
Nema dokaza
za bilo koji drugi ulaz u komoru Dinaledi.
-Da. -Osim ove rute.
ZMAJEV HRBAT
KANAL
Ako padneš ili se posklizneš, samo ostani ondje.
Doći ćemo do tebe i riješit ćemo to.
Ili ćemo ti dati upute iz daljine, ovisno o tome kako se osjećaš. Dobro?
Uvijek samo otkopčaj jednu, a onda drugu.
Uvijek imaš barem jednu na užetu.
Imaš li dovoljno svjetla?
Dakle…
-Agustine? -Da.
Vidiš onaj ravni dio iza užeta?
Ovo ovdje?
Da, prijeđi na to.
Dobro. U redu.
-Ova mala izbočina? -Ta je izbočina teži dio.
Dobro.
Ne bi to radio u mraku.
Ne. Šališ se?
Imaš omiljeno uporište? Povući ću se gore.
-Ja se uprem koljenom. -Da.
A onda se užetom povuci gore.
Zapravo, imam bolje izglede samo gornjim dijelom tijela.
Tako.
-Tako. -O, da.
Zamisli ovo, Agustine. Pogledaj u mom smjeru.
-Morali su prijeći ovaj ponor. -Da.
-Mi smo ga preskakali. -Da.
-S truplom… -Zafrkavate me?
Ne. Ovo je bio skok. Skakali smo na drugu stranu.
-Zamisli… -Da.
Sam nisi mogao prebaciti truplo.
-Ne. Nema šanse. -Palo bi.
Ne.
-Zamisliš se… -Ta predaja…
Ono dolje je sjajno mjesto za potragu za Homo naledijem.
Za onim koji nije dobro skočio.
-Jesi li spreman vidjeti Kanal? -Da.
-Pa… -U redu.
Sad si iznad Kanala.
-To je Kanal? -Da. Pred tobom.
Isuse Kriste!
I spuštaš se 12 metara okomito
dok ne stigneš u komoru Dinaledi.
A to je jedini ulaz.
Ma koliko god mjera naveli,
ovo je tako teško dočarati.
Ako ćeš proći kroz ovo
da ondje pokopaš truplo…
-Zato sam te htio dovesti. -Da.
Imaš pravo. Nema drugog načina.
Htio sam da vidiš taj početak putovanja.
Sjećam se kad sam se prvi put popeo ovamo.
Poveo sam sina Matthewa. Imao je 15 g. Poslao sam ga dolje da sve fotografira.
Zaradio sam titulu oca godine.
-Morao sam se uvjeriti da je stvarno. -Da.
Sjedio sam ovdje 45 minuta sam u mraku.
Pogasite nakratko svjetla.
A sad zamisli to putovanje bez imalo svjetla.
-Da. -Da, morali su imati vatru.
Pretvarat ću se da sam Homo naledi s vatrom,
a ti si moja obitelj.
Prikupili smo triješće.
Krećemo na putovanje u tamu na mjestu koje bi bilo opasno.
Iskoristit ću to za silazak u ovo područje.
A sad ću ovdje zapaliti vatricu.
Kad ideš duboko u ove špilje,
čak i ako si naledi i jako si dobar u tome, zahtjevno je.
Pa što činiš?
Ideš s malo vatre i s obitelji.
Trebaš člana obitelji s vatrom?
Ne.
Možeš? Eto.
Vatra mijenja način na koji percipiraš, osjećaš i doživljavaš svijet.
Vidiš drukčije.
Čuješ drukčije.
Tvoj su mozak i tijelo drukčiji u ovim špiljama.
Ali zajedno ste.
Taj uspon uza Zmajeva leđa.
Kad pomislite što je prolazilo mislima i tijelima tih Homo naledija
dok su nosili pokojne članove svoje zajednice
prije 250 000, 280 000, 300 000 godina.
Samo zamisliti što je bilo potrebno
da prenesu te jedinke nakon smrti.
Tvoja ti kultura nalaže da se to treba učiniti.
Vukli su to truplo. Njih troje, četvero, petero ga je nosilo.
Došli su do te potpuno mračne špilje.
A onda su morali puzati
i vući truplo za sobom.
Je li to truplo bilo mlitavo? Je li bilo ukočeno?
Je li već bilo sklupčano? Jesu li ga vezali?
A onda su gledali niz Kanal…
Taj iznimno težak kanal.
Spuštaju se…
Grebući tijela, noseći glavu u torbi.
Samo da odvedu mrtvog druga
i polože ga onamo gdje treba biti.
Zatim ulaze u komoru Dinaledi.
I iskopaju ovu rupu.
Vjerojatno je kopaju zajedno.
Možda netko podučava nekog drugog.
Ne znam, ali sigurno su to radili grupno.
Kad pogledamo što je naledi činio,
zamislim što se događa kad netko umre u našem društvu?
Imamo stručnjake kojima je posao da to rješavaju.
Svećenici, pogrebnici,
šamani.
Kad pojedinac umre, svi se okupe
i netko predvodi obred.
Imali su neku mantru?
Pjevali su?
Sjedili su i držali se za ruke nakon što bi pokopali truplo?
Zapitamo se
čemu taj trud oko polaganja tijela na bilo kakvo mjesto.
A pogotovo na posebno mjesto, kao što to naledi čine.
Mislim da je lako odgovoriti na to.
Ljubav je snažan pokretač.
Kažete: „Ne mogu podnijeti to iskustvo koje me čeka
ako vidim tvoje rastrgano tijelo.”
„Ne mogu podnijeti što ću osjećati ako vidim kako ti se tijelo raspada.”
Stalno su se vraćali u ove prostore
i opet iznova pokapali svoje mrtve.
To…
Naravno da im je bilo stalo.
Odvodili su ih na taj prijelaz
iz života u smrt.
Onda se povuku, pužu do izlaza.
Samo želim biti ondje za taj trenutak
kad njih tri, četiri, pet izađe iz špilje nakon što su satima riskirali glavu.
Nakon tog stresnog, emotivnog, traumatičnog događaja
izlaze na sunčevu svjetlost.
Što rade u tom trenutku?
Zagrle li se?
Pođu li svojim putem?
Majmune možete gledati cijeli dan. Barem ja mogu.
Prepuštaju to malenome.
A ovaj će ga loviti.
Poznaju se, odrasli su zajedno i druže se.
Društvene veze, okupljanje, međusobno promatranje.
Takve društvene stvari tipične su za primate.
Kad ovi majmuni dožive gubitak…
Kad im umre dijete ili mama ili najbolji prijatelj…
Osjetit će to duboko, emotivno,
u mnogo pogleda onako kako mi osjećamo tu vrstu odsutnosti.
Ostali se okupe, gurkaju ga, budu uz truplo.
Ako je to dijete, mama ga čak nosi neko vrijeme.
Ali neće reagirati kao grupa. Neće sustavno reagirati.
Ono što vidimo kod naledija, ono što vidimo kod nas jest
da kad umre pojedinac, kad umre član zajednice ili obitelji,
okupimo se i učinimo što je ispravno i potrebno za tog pojedinca
i za zajednicu.
Homo naledi su s mrtvima činili što nijedna druga životinja ne čini…
osim ljudi.
Stoga se morate zapitati…
„Jesu li oni mi?”
Jesmo li povezani tom ljubavlju i brigom za druge?
Tom predanošću drugima.
Koliko god ludo zvučalo, je li to potrebno da budeš čovjek?
RUJAN 2017.
G. 2017. moj je tim provodio iskapanja u podnožju Kanala.
Sjedim u zapovjednom centru.
A znanstvenici dolje, istraživači,
mašu da privuku moju pozornost.
Pogledam dolje i vidim prstiće koji proviruju.
Vide se kosti prstiju i zglobova.
I još neke kosti oko toga.
Par kostiju ruke, par kostiju zapešća.
DUGA KOST
Izgledale su kao kosti male jedinke.
ZUBI
Možda je ovo dječji kostur.
To je nevjerojatno.
Nabrojiti dječje kosture iz pretpovijesti…
To možete na jednoj ruci, i vjerojatno će vam ostati još prstiju.
Ovo bi moglo biti dijete druge vrste,
ne ljudsko, staro stotine tisuća godina.
Tko zna što je unutra?
Možda ima čestica hrane, možda ima DNK-a, bjelančevina.
To je možda jedini put da netko ovo nađe.
Ali vrlo je krhko.
Nisam to htio iskapati.
Pitali smo se kako ovo izvući iz špilje i otpremiti u labos. Netaknuto.
Omotali smo to gipsom.
Gipsanom zaštitom, poput fosila dinosaura na terenu.
I sve smo u cijelosti izvukli iz špilje.
Bio je to neizmjerno težak pothvat.
To je velik komad gipsa,
a morao je izaći kroz kanal koji je širok 19 centimetara.
Odnio sam to na CT skeniranje
u bolnicu Charlotte Maxeke gdje mi žena radi. Ona je radiolog.
MEDICINSKI CT SKENER NISKE REZOLUCIJE
I vidite to tijelo djeteta.
3D REKONSTRUKCIJA PODATAKA CT SKENIRANJA
Svinuto je u fetalnom položaju.
Ti bokca, netko je unutra.
A onda smo vidjeli nešto nevjerojatno.
Bilo je drukčije gustoće.
Kamen.
Kamen smo isprva ignorirali.
Moram biti iskren, nismo tražili kamenje i…
Tražio sam kosti.
Kamenje je vrlo rijetko u toj komori.
Gotovo ga nikad ne viđamo. Obično samo padne sa stropa.
Ali ovaj kamen nije izgledao kao bilo kakav kamen.
Izgledao je kao oruđe.
Nazvali smo ga „kamen u obliku oruđa”.
Što je još neobičnije, bio je smješten u ruci.
Kamena oruđa svojstvena su rodu Homo, ali…
Znate li što nemamo?
Fosil člana roda Homo
koji je umro držeći oruđe i govoreći: „Ovo je moje oruđe.”
To nemamo.
Do sada.
Ako je taj kamen uistinu oruđe,
to je prvi primjer oruđa u ruci.
Naravno, k tomu je u grobu.
Ako s mrtvima stavite važne predmete,
što to govori?
To je ta sljedeća razina pogrebnog ponašanja.
To…
To je gotovo i više nego što možete tražiti.
Ako je dovoljno važno riskirati život i raditi štošta toga
da biste mrtve položili na određena mjesta,
dati im oruđa koja rabite,
ta oruđa izvaditi iz opticaja i dati ih mrtvima,
očito nešto mislite o životu i smrti,
a možda i o zagrobnom životu.
Zašto biste mrtvom tijelu dali oruđe ako ne mislite da će ga upotrijebiti?
Ako je ovaj kamen u obliku oruđa doista oruđe,
to bi dijete bilo jedna od najpoznatijih jedinki
ikad otkrivenih u povijesti arheologije.
Ali gledajući slike koje imamo,
ne možemo sa sigurnošću reći da je to oruđe.
Trebamo bolje snimke.
To iziskuje skener veće rezolucije.
GRENOBLE FRANCUSKA
Medicinski CT nije bio dovoljan.
Nikad ništa ne bismo mogli dokazati
i zato smo ovdje.
EUROPSKO POSTROJENJE ZA SINKROTRONSKO ZRAČENJE
FOSIL U TRANZITU
NE ULAZI
Došao sam na ovo mjesto, do ovog nevjerojatnog, divovskog stroja,
jer je to bio jedini stroj na planetu…
koji je mogao primiti to dijete u gipsanoj zaštiti…
Držat ću ruku ispod.
…i skenirati ga do milijuntog djelića metra
i dati nam sliku…
Moramo biti na 45 stupnjeva.
…tog kamena u obliku oruđa i njegovih preciznih rubova
kako bismo mogli utvrditi je li to oruđe
ili samo kamen u obliku oruđa.
-Testirajmo. -Dobro.
Dobro.
Da nitko nije ulazio!
U biti je to vrlo slično bolničkom rendgenu,
samo što imate malo veću snagu.
KABINA ZAKLJUČANA
Dakle, kad kažem malo, to je 10 na 14. potenciju.
Znači, jedan i nula, pa 14 nula poslije.
To je vrsta rendgenskog snimanja kakvo ne želite za rendgen prsnog koša.
Jer ako prije rendgena niste bolesni, nakon njega ste mrtvi.
Recimo da smo u trgovini delikatesa.
Uzmete kobasicu i narežete je na kriške.
Upravo to radimo.
Fosil je velika kobasica, a mi je režemo.
Samo što za to ne rabite nož
i zapravo ne režete. Radite virtualne kriške.
Nakon što ste izrezali kobasicu,
možete je opet sastaviti
i dobijete trodimenzionalnu kobasicu.
Skeniramo do otprilike 20 mikrona.
Dobivate silnu količinu podataka, precizno, a to ide vrlo sporo.
Onda?
Želite li vidjeti prve rezultate?
Da. Očajnički.
Sad prelazimo na 3D.
Prekrasno je.
Možete li zumirati taj rub? Onaj gornji rub?
-Ovaj? -Da.
Mislim, ovo bi moglo biti…
Duž tog ruba… To bi moglo biti listanje.
Ali to je pravi rub, zar ne? To je…
Da.
-Ovo je prilično oštro. -Da.
Izgleda kao oštrica, zar ne?
Kad ugledate vrlo oštar rub koji je zavinut,
izgleda kao da je izrađen za struganje ili obradu drva,
i na kraju ugledate mikrolistiće,
to sve više počinje izgledati kao da je taj rub izrađen.
Meni to uistinu izgleda kao oruđe.
Oruđe koje se rabi već neko vrijeme.
Postoji velika šansa da je ovo oruđe.
To će uvelike promijeniti to kako mi kao ljudi razmišljamo o svijetu.
I…
Istodobno je i uzbudljivo i pomalo zastrašujuće.
Više uzbudljivo nego strašno.
Već sam sudjelovao u važnim otkrićima, ali…
Ako je ovo oruđe, to je najvažnije otkriće u kojemu sam sudjelovao.
To sigurno.
Gledate
mogućnost da je neko drugo stvorenje, prije nego što su ljudi to učinili,
možda razmišljalo o zagrobnom životu.
EKSPEDICIJA 2022. ČETVRTI DAN
Često mi je neugodno govoriti o stvarima poput duhovnosti
jer to nije znanost.
Ali Agustin i njegov tim zaista su mi otvorili um za tu ideju
svetih prostora i posebnih mjesta.
I netko tko je upućen u sve to mora ući u komoru Dinaledi,
vidjeti to i iskusiti
te početi odgovarati na pitanja onako kako se ne može sa snimke.
DINALEDI - ISKAPANJE
U redu, ljudi. Kao i svaki dan, uzimamo opremu, slijedi brifing.
Jedina promjena jest da se ja danas spuštam u Dinaledi.
Maropeng se smiješi.
Svima sam rekao da nikad neću biti u tom prostoru,
ali osjećam se fit i mršavije nego što sam bio, pa idem dolje.
Ne ceri se, Maropeng.
Kad sam to prvi put čuo, pomislio sam…
ISTRAŽIVAČKI TEHNIČAR
„Bit će to dug dan za nas.”
Nisam bio u toj komori i mislio sam da nikad i neću.
Znate, navršavam 57 godina.
Ako ikad namjeravam ući u taj sustav,
vjerojatno mi ponestaje vremena.
Nervozan sam jer to je jedan od najtežih prostora.
Sad je u dobroj formi.
Vježbao je, nije nam ništa govorio.
-Osjećaj je dobar. -Da?
'Đenja.
-Poželi mi sreću. -Hoću.
ZMAJEV HRBAT
-Osjećaj je dobar, Maropeng. -U redu. Kul.
U redu.
Ići ću istim putem kojim je Homo naledi sigurno išao
s truplima do mjesta gdje su pokapali svoje mrtve.
ZMAJEV HRBAT
Penjali smo se po Zmajevim leđima i sve to.
Radili smo to s njim dva puta.
Ali spuštanje niz Kanal…
To je druga priča.
Mogu krenuti?
Da.
-Samo ću… -Maropeng se maknuo.
Da, jest. Ući ću ovuda.
A onda ovako?
-Da, držiš se… -Da.
Da. Stavit ću to stopalo ispod sebe.
-Da. -Tako.
Da.
Kakav… Dobro.
Možeš se spustiti.
U redu.
-Ovako? -Obje noge spuštene, da.
Obje noge slobodne?
Obje su noge slobodne, da.
Opala.
Obješen sam.
Što? Da. Dobro.
-Da. -Dobro.
Da. Dobro je. Da.
-Ovako? -Da, spusti cijelo tijelo.
Da.
Išlo je lako do vrha?
Ne. Tako. Dobro?
Kamo sad idem?
-Da? -Da.
Dobro. Da.
Ovdje sam sad malo zapeo.
Mislim da moraš malo gore.
Sad sam se ukliještio.
U redu.
Dobro.
Prsa su mi zapela. Za centimetar.
Da.
Imaš čekić?
U redu.
Dobro, prošao sam.
Dolje si. To je to.
-Ajme. -Spusti stopalo.
-Samo da… -Da ti se maknem?
Samo da ovo načas upijem.
-O, moj Bože. -Da, ušao si!
-Ovo… -Nakon koliko godina?
Više od osam godina.
Bravo. Da.
-Ne mogu vjerovati da sam ovdje. -Da. Isuse.
-Mislio sam da nikad neću biti ovdje. -Da.
O, moj Bože.
U redu, Lee je dolje.
O, moj Bože.
-Sad si u… -Pretkomori Hill.
PRETKOMORA HILL PROLAZ U DINALEDI
Vidio sam to na TV-u.
-Sad si ovdje. -Ne mogu vjerovati.
Da.
-Dobro došao. -Čovječe!
Da! Bravo! Isuse!
Dobro, sad bih krenuo kroz prolaz prema Dinalediju.
KOMORA DINALEDI
O, moj Bože.
Pogledajte što vidim na zidu.
Tu ima jasnih ureza.
To su piktogrami.
Ovo je nevjerojatno.
Cijeli ulaz iza ovog ugla prekriven je pravim urezima.
PIKTOGRAMI
Baš su ondje gdje trebaju biti ako označavate ovaj prolaz.
Poručuju: „Vrati se onamo.
Vrati se u Dinaledi.”
-Ne misliš da je to prirodno? -Ne mislim da je prirodno.
Kako ovdje može biti prirodno? Kako će biti prirodno u tom smjeru?
Kako to izvesti? Gle, ovdje ničeg nema.
Ako pogledaš ovdje, tu ničeg nema?
Mislim da je i ovo jedan od piktograma.
Vidiš li ovo?
Zar ne misliš da je to urezano?
Pogledaj. To mora biti urezano.
Ti bokca!
Proučavao sam simbologiju i umjetnost na stijenama,
ali to ne postoji kod tih bića s malim mozgom.
Ako je ovo ostavio naledi…
To je posve druga priča.
Ti vrapca.
Nastavljamo prolazom prema Dinalediju.
A sad ću ugasiti crno svjetlo
i upaliti naglavnu svjetiljku
po prvi put.
Evo me u komori Dinaledi.
KOMORA DINALEDI
Dobro.
Opet, nisam mislio da ću ikada biti ovdje.
Ali kad pogledate ravno gore, vidite taj veličanstveni strop.
Sad prvi put vidim
ono što mi nazivamo Nalaz 1. Ukop. I…
O, moj Bože. To je…
Da bar svi ovo mogu vidjeti uživo
jer kad to pogledate odavde, nema sumnje
da je ovo zapravo grob.
Doista je lako pratiti rub ovog nalaza.
I nevjerojatno je.
Morate doći na ova mjesta
jer doista je mirno.
Tiho je i kao u grobnici.
Shvatite zašto su došli ovamo.
Osam sam godina sjedio, gledao ovo i…
Zbilja sam mislio da nikad neću biti u ovom prostoru.
Ovo je vrlo emotivno za mene. Uložio sam velik dio svog života
i gledao kako drugi ljudi ulaze i izlaze.
Riskirao sam ljudske živote ovdje i…
Ovo vas uistinu ostavlja bez daha.
Hvala vam, ljudi.
Otišao bih u grob s pogrešnom slikom o ovom mjestu.
Ne bih ovo vidio.
Klizni više u onu stranu. Da.
To!
Hvata me panika. Zbilja me hvata panika
jer nisam ondje i ne znam što se događa.
O, da. Kanal.
Znam koliko teško može biti,
a kad moraš sjediti ondje i čekati…
Zapitaš se: „Bože, nešto nije u redu? Je li netko zapeo?”
To je Berg-Berg.
To je zakon.
-Zdravo. -Dobro došao natrag.
Vratio sam se.
To je nešto najluđe, najgore i najdivnije što sam ikad učinio.
Sigurno.
O, moj Bože.
Nevjerojatno je.
A ondje su…
Sigurno su deseci tijela zakopani dolje.
Mislim da su na zidu rezbarije.
Rezbarije?
-Da ti pomognem? -Da.
Zagrljaji poslije.
Sve bih vas mogao izgrliti. O, Bože.
Dobro.
To je ludost.
Nemojte misliti da mi je ostalo snage.
Prije osam i pol godina rekao sam svijetu da nikad neću otići onamo.
-A danas jesi. -Znam, ne mogu vjerovati.
-Sutra se vraćaš? -Ne.
Ne razumijem što mi se dogodilo.
Doista sam odande izašao kao potpuno drukčija osoba.
ČETIRI MJESECA POSLIJE
Taj izlet u Dinaledi još je duboko u meni.
Kad sam vidio ovo…
imao sam halucinaciju.
Ne znam jeste li ikad gledali filmove o matematičarima ili fizičarima
kad se ti svijetleći brojevi pojave u zraku uokolo njih?
To mi se ondje dogodilo.
To se ne bi smjelo dogoditi osobi poput mene,
a jest.
Nikad neću zaboraviti trenutak
kad sam izašao i rekao vam da ondje ima rezbarija.
-Ali nisam vam pokazao. -Da.
Onda sam se sjetio da ih imam na mobitelu.
Našao sam sliku i okrenuo je prema vama.
A Agustin je poskočio,
a John je počeo prčkati po mobitelu i gledati dolje.
Obojica ste se okrenuli i pokazali ovo.
Ovo je oznaka koju su ostavili neandertalci
prije 60 000 godina u južnoj Španjolskoj, na Gibraltaru.
Zdesna imamo oznaku koja je gotovo identična onoj slijeva,
a ostavio ju je Homo naledi.
Izgleda gotovo isto.
PRIJE 250 000 - 300 000 GODINA RISING STAR, JUŽNA AFRIKA
Pokazat ću vam sliku koju je napravio rani Homo sapiens.
Ovo je Blombas,
najranija umjetnost Homo sapiensa.
PRIJE 80 000 G. ŠPILJA BLOMBAS, JUŽNA AFRIKA
Homo naledi.
Upravo smo pouzdano vidjeli tri vrste
koje sve crtaju iste uzorke.
Ovo mi je frapantno.
Redefinira ono što nas čini kompleksnim ljudima.
Očito nismo tako kompleksni i posebni kao što se čini
jer ovo smo možda naučili od nekog drugog. Nismo tako posebni.
Zar ovo nisu jednostavno
zajednički oblici u našem umu s kojima smo rođeni? Genetski su.
Kako je moguće da to nije u nama,
da ovo nije umni kamen iz Rosette,
jezik i simboli koji su u našoj kolektivnoj svijesti?
Kamen u obliku oruđa
zakopan je gotovo direktno ispod ovih rezbarija.
Ovo je iz Blombasa.
Sad ću ih usporediti.
HOMO SAPIENS, PRIJE 80 000 GODINA
HOMO NALEDI, PRIJE 250 - 300 000 G.
Kene će se onesvijestiti.
I…
To je prilično značajno.
Ako bih kanio rezbariti nešto tvrdo kao što je ta sedra,
htio bih kamen koji mi stane u šaku
i koji ima šiljak kojim zbilja mogu dupsti.
Ovo oruđe Homo naledija moglo bi biti…
Barem tvrdim da postoji velika mogućnost
da je to najstariji dokaz koji imamo
za oruđe bilo kojeg pripadnika roda Homo kojim su se stvarale slike.
Što ti kažeš, Kene? Oruđe ili ne?
Slušajte, to je olovka.
-Kamen u obliku olovke. -Baš tako!
Pomalo je smiješno.
Tapkamo oko toga. Nitko ne želi izgovoriti tu riječ.
Bojimo se što će ljudi reći kad kažemo
da je Homo naledi stvarao umjetnost.
-Da. -To su činili.
-Alatom osmišljenim u tu svrhu. -Zar ne?
Uzeti to oruđe…
i staviti ga u ruku te mrtve jedinke
kako bi ga ponijela sa sobom.
Zašto pokapamo tijela?
Mnogi će ti dati odgovor da mrtve pokapamo
jer vjerujemo da postoji još nešto.
Polaganje mrtvih pod zemlju dio je tog prijelaza,
dio je povezivanja sa sljedećim svijetom.
Je li naledi imao sliku
da je smrt prijelaz, put do drugog mjesta?
Teško je pobjeći od te pomisli
kad naledi doslovno inscenira put na drugo mjesto
kako bi položio mrtve.
Ljudi stvaraju ta mjesta nevjerojatnog značenja.
Ljudi grade visoke prostore i mjesta
u kojima žele da se drugi osjećaju duhovno malenima.
Otiđite u komoru Dinaledi i osjećat ćete se vrlo maleni.
Ne možete raditi ono što naledi radi
ako niste potpuno predani, uvjereni da ovo,
slike, svjetlost, vatra, drugarstvo,
mijenjanje, pokrov tih zidova…
bavljenje mrtvima…
da sve to nešto znači.
Ako govorimo o vjeri i sustavima vjerovanja,
onda možemo pogledati taj vremenski okvir otprije 250 000-300 000 godina
i možemo reći: „Tu je jezgra,
tu je početak,
tu je čvrst dokaz
za tu nevjerojatnu sposobnost
za religioznost i naposljetku religiju…
koja cvjeta i raste, u dobru i zlu,
u suvremenim ljudima.”
Bih li to što su radili nazvao „duhovnošću” da to vidim kod ljudi?
Da.
Ali oni nisu ljudi.
Ni nakon godina proučavanja,
ne mogu reći da znam kako je biti naledi.
Ne mogu kroz njihove kosti vidjeti njihov život.
Sustav Rising Star najbogatije je nalazište hominida.
A ipak, toliko toga nismo imali.
Gotovo mi se činilo da smo došli do te točke
kad ćemo završiti s tom sićušnom prilikom
koja nije bila nimalo dovoljna za razumijevanje toga tko su oni bili.
A onda, na toj posljednjoj ekspediciji,
čudno je kako se sve to zbilo.
U komori Zmajeva leđa našli smo malo ognjište i eto vatre.
Onda simbole.
Kene, onda si ti našla hranu.
Kad znaš što je netko jeo,
znaš ga u dušu.
Znaš što radi.
I najednom imamo kulturu…
druge vrste.
Mislim, to je…
kompleksnost na ljudskoj razini…
u nečemu drugome, a to zaslužuje poštovanje.
To zaslužuje poštovanje cijele…
ljudske rase.
Prijevod titlova: Bernarda Komar