Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Od prvního týdne jsme věděli, že jde o něco neobvyklého.
Když se najde úlomek kosti nebo jednotlivý zub, je to převratné, ne?
Nám se ale podařilo objevit nejméně 15 jedinců…
1 500 individuálních úlomků kostí.
Jsou všude.
Je to úžasné.
A nejsou to lidé.
Nejsou jako my.
Kosti se nacházejí v nebezpečném jeskynním prostředí.
Je to usilovné a fyzicky náročné.
Napadne vás: „Jak se skrz tohle dostalo tělo?“
Vidíte to, co já?
Panebože.
Proč jsou všechny ty kosti tady?
Jak to, že se jedná jen o jeden druh?
Proč tady nejsou i jiné kosti?
Takové množství materiálu.
Všechny ty zuby a úlomky kostí vám něco napovídají.
K podobnému objevu zatím nikde na světě nedošlo.
Je to jeden z největších momentů v dějinách lidstva.
NEPOZNANÉ:
JESKYNĚ KOSTÍ
KOLÉBKA LIDSTVA
ČERVENEC 2022
Vykopávám mrtvé lidi.
Školil jsem se na to celý život.
Vlastně vykopávám mrtvé „nelidi“.
To ve skutečnosti dělám.
V roce 2013 jsme v jeskynním systému Rising Star v Jihoafrické republice
objevili nový živočišný druh.
Tento druh je ve všech směrech primitivní.
Má velice malý mozek,
jen o něco větší než má šimpanz.
Během první expedice jsme našli víc jedinců
než jakýkoliv jiný druh dávného lidského příbuzného, který byl kdy objeven.
Nazvali jsme ho Homo naledi
a zařadili do rodu Homo, což je stejný rod, do kterého patří lidé.
Homo naledi a jeskyně Rising Star zaujali celý svět.
A potom…
jsme objevili něco úžasného.
Vzpomínám si na okamžik, kdy jsme seděli na velíně…
a sledovali monitory umístěné v jeskyni Dinaledi.
Myslím, že někdo omylem přejel světlem po zemi.
Ve vzoru půdy jsou vidět zřetelné rozdíly, že?
V tu chvíli vás napadlo: „Počkat, o co tady jde?“
Dívali jsme se jim dost neobvyklým způsobem přes ramena,
protože se tam nedalo stát.
A bylo vidět, jak se okraje té jámy krásně rýsují.
Panenko skákavá.
Bylo to tělo uvnitř oválné díry.
Díra v zemi,
v níž kdysi leželo tělo
a nyní v ní byla sesutá kostra.
Jedná se o pohřeb.
To je něco, u čeho se až do této chvíle, do tohoto okamžiku v dějinách,
předpokládalo, že to dělají jenom lidé.
Samotný akt pohřbu je rituál.
Znamená to, že Homo naledi přemýšleli o náboženství,
duchovnu, posmrtném životě?
Všechno, co se pojí s rituály, které při smrti provádíme.
Nevím. V tuto chvíli to nejsem schopen posoudit.
Homo naledi je jednou z největších záhad
napříč celou archeologií a paleoantropologií.
Jsme na půdě Jihoafrické republiky
a v čase před 250 až 300 tisíci lety, kdy jsme předpokládali, že byli jen lidé.
Jsou s námi příbuzní? Nebo nejsou?
Našli jsme jich hodně.
Ale o tom,
jak žili, nevíme nic.
ZÁKLADNÍ TÁBOR U JESKYNNÍHO SYSTÉMU RISING STAR
K rozluštění téhle záhady budeme potřebovat obrovský tým.
Všichni si budou hrát na detektivy.
Každý dodá kousek svého poznání, dokud nenajdeme odpověď.
Naledi je kousek skládačky,
kterou se podle mého názoru budeme zabývat ještě hodně dlouho.
Pomůže nám to prostudovat sebe sama a zároveň to,
jak jsme se vyvinuli v moderní lidi Homo sapiens.
Všechny vás vítám.
Už tady pracujeme čtyři roky.
Jdeme do oblasti, která zřejmě sloužila jako místo,
kam Homo naledi odnášeli své mrtvé.
Takže cílem je zjistit, co je pod povrchem.
Co když je těch hrobů víc? Co když existují další rituály?
Co když nám něco uniká přímo pod nohama?
Co se týče jeskynního systému Rising Star,
je to vzrušující, ale zároveň vysilující.
Prostě fyzicky i psychicky náročné.
Když se běžný člověk zamyslí nad archeologií,
asi se mu vybaví Lara Croft a Indiana Jones.
Rising Star to přímo nabízí.
Vítejte v Rising Star.
Tohle je hlavní vchod do jeskyně.
EVOLUČNÍ ANTROPOLOG
Pozor na hlavu. Je to dost nízké.
Do jeskyně jdu poprvé.
Pro vědce je to zvláštní pocit,
ovšem jako první mě napadlo slovo „emocionální“.
Dá se…
Můžete se natáhnout přes počítač a dotknout se toho.
Dotýkáte se místa starého čtvrt milionu let.
O nás, o lidech, mě zajímá úplně všechno.
Odkud pocházíme? Kam směřujeme?
Proč jsme takoví, jací jsme?
Pokud naledi úmyslně pohřbívali své mrtvé
150 až 200 tisíc let před lidmi,
pak to mění mnohé.
Nabízí se otázka: „Co to vůbec znamená být člověkem?“
Tak jo.
Tomuhle místu říkáme „velín“.
Je to takový vchod do Rising Star.
Jde o uměle vytvořený vchod vytesaný horníky,
asi někdy z přelomu 19. a 20. století, když hledali vápenitou půdu.
Vstup, u kterého máme za to, že ho používali Homo naledi,
se nachází deset metrů od nás, ale je zavalený.
Takže brány do prostor, kde byli naledi, nám zpřístupnili horníci.
Kilometry jeskynních podzemních chodeb.
Pochopitelně jsme to všechno důkladně zmapovali.
VELÍN
Dneska se vydáme do jeskyně Dračí hřbet.
Ještě tady nebylo kopáno.
Tady je strmý průlez.
Je to úzký průřez o šířce 18 centimetrů a dlouhý 12 metrů směrem dolů.
Co dokázali, je neuvěřitelné. Čekala je příšerná cesta průlezem dolů,
navíc s mrtvými těly svých příbuzných.
A tohle místo je jeskyně Dinaledi.
Našli jsme tam v zemi spoustu děr
s těly Homo naledi, která zde byla pohřbená.
Do jeskyně Dinaledi jsem se nikdy fyzicky nedostal a ani nedostanu.
Je to nemožné.
Nachází se na konci průlezu, do kterého se ani za nic nevměstnám.
Kamery jsou v pořádku. Ztratil jsem zvuk.
- Fakt? - Jo.
- Ty záběry jsou perfektní. - Jo.
Myslím, že už jsou skoro v jeskyni.
Takže vyšlu druhý tým.
Vyšli.
Dostat se do Dračího hřbetu není snadné.
Dostat se do jakékoliv části jeskyní Rising Star je složité.
Dávej pozor, kam šlapeš. To platí všude.
- Vyděsila jsem tě? - Ne.
Kde jsou všichni?
…a sledovat televizi.
- Druhý týme, jdete dovnitř, ano? - Jasně.
JESKYNĚ DRAČÍ HŘBET
Vítejte v Dračím hřbetu.
Tohle je brána do místa,
kam Homo naledi nosili své mrtvé.
HŘEBEN DRAČÍHO HŘBETU
Vybavte si vstupní brány do egyptského Údolí králů.
Co se před vchodem do jeskyně Dinaledi odehrávalo?
Žili tady?
Rozdělávali tu oheň?
Vodili sem zvířata?
Zastavili se tady na chvíli a promysleli si postup,
než odnesli své mrtvé tam nahoru a pak je spustili?
Já vám nevím. Pokoušíme se to zjistit.
Máme soupravy?
Můžeš to předat dál.
29,3 centimetrů.
Snažíme se rekonstruovat život tvora,
o jehož existenci jsme před devíti lety neměli ponětí.
Takže i sebemenší vodítka jsou důležitá.
Janiko, popracujeme na tvém úseku,
protože máš v rohu zajímavé věci.
Půda je červená.
Tady je spíš tmavě hnědá až černá.
Rozhodně vypadá úplně jinak než je tomu jinde.
Vážně se zdá, že tam mohlo být ohniště.
Proč myslíš, že tam?
Protože to má zčernalou vrstvu a je to na jednom místě.
- Vážně to tak vypadá. - Vážně to vypadá…
- Bývá to beznadějné. - Jo.
Víš, solidně zachovalé ohniště se nikde jinde nedá najít.
A v téhle jeskyni se zdá,
- že se tak vážně dělo. - Jo.
To by byla další bomba. Když se to podaří zdokumentovat.
Jo.
- Jo. - Jo.
Shromáždit všechny detaily někdy vyžaduje velké úsilí.
V podstatě je to forenzní případ sám o sobě.
Každé z těchto vodítek je součástí vzorce chování.
Snažíme se nejdřív dát dohromady menší stopy.
Tím zjistíme celkové schéma.
Každá lidská společnost má nějaké pohřební zvyky, pravidla v márnicích.
Některá těla nechají, aby se na ně vrhli supi a obrali maso,
zatímco jiná těla pohřbívají na velice specifických místech.
Bylo pro naledi něco příznačného?
Hele, Kene.
Našla jsem kostičku.
Takže…
- Jo, vypadá to jako… - Drobná holenní kost.
Zřejmě hlodavec.
- Krysí holenní kůstka. - Sbal to.
Tak dobře.
Jen si to zapíšeme.
Celkovým konceptem archeologie jsem posedlá už od sedmi let.
Když přemýšlíte o tom, kde začít kopat,
máte před sebou vlastně momentku té chvíle,
kdy to místo bylo před mnoha lety opuštěné.
Mám doktorát se zaměřením na analýzu traumatu,
na všechna ta zvěrstva a násilí, která se děla v době apartheidu.
Přesunula jsem jádro výzkumu z lidí moderního věku
na naše dávné předky.
- Jo? - S2E0.
S2E0.
Máš to správně.
Třicet pět.
Jen pro pořádek. Měříme v milimetrech?
Jo, v milimetrech.
- Ale výkopy v centimetrech? - No, když…
Jakpak se převádějí centimetry na milimetry?
Proč mi musíš tak ztěžovat život?
K týmu Rising Star jsem si připojila v roce 2018
jako praktikantka Podzemních kosmonautů.
„Podzemní kosmonauti“ je termín, který vymyslel Lee Berger.
V podstatě jsme skupina vědců a badatelů,
vyškolených v archeologii a paleoantropologii.
Chodíváme kopat
do velice nebezpečných jeskynních prostorů.
Samozřejmě je v nás i trochu bláznovství.
Řekla bych, že se to trochu změnilo,
protože už nejsem mladší archeoložka.
Patřím ke starším a tudíž bych měla vědět víc.
Já rozhoduju o tom, kde a jak budeme kopat.
Zajišťuju všem mladým Podzemním kosmonautům,
aby měli příjemné pracovní prostředí.
Ať už se jedná o kosti staré 50 nebo 100 000 let,
nakládání s nimi je stejné.
Pokud dokážete z kostí číst, můžete vyprávět životní příběh té osoby.
Když jsme v Rising Star získali první kosti,
přišel náš tým na to, že v rukou nemáme jednu,
ale hned několik koster.
Bylo nutné přijít na to, o co se jedná.
Proč jsou všechny ty kosti zrovna tady?
Víte, je pravda, že se to svým způsobem
dá nazvat forenzním případem.
Vlastně je to odložený případ z doby před 250 000 lety.
Jako první nás napadlo:
„Odnesli něco z toho do jeskyně masožravci?“
Vidíme, že ne. Nenašli jsme žádné stopy po zubech.
Na kostech jsou vidět nepatrné stopy po broucích,
což nám napovídá, že když je dali do jeskyně, bylo na nich maso.
Získali jsme úplně neporušený kotník.
Kosti jsou zasazené přesně tak, jak by měly být.
To se nestane, pokud nejsou uložené i s masem.
Dlouho jsme ty kosti studovali a dospěli k jedné hypotéze.
„Naledi shazovali těla do těchto jeskyní pomocí strmého průlezu.“
Proto se v prvotní dokumentaci objevuje
„rituální zbavení se těla mrtvých“.
Předložili jsme důkazy. A byly to silné důkazy.
Ostatní vědci ale protestovali: „To je nemožné, mají příliš malý mozek.“
Někteří kritici mohou tvrdit,
že je tam lidé odnesli a uložili v rámci nějakého rituálu,
jako se to třeba dělá při ukládání zvířat.
A přesto panovaly obavy.
Nevím, jestli to nebyla chyba,
když jsme předložili hypotézu rituálního zbavování se těl,
což možná nebude možné ověřit.
Co když to bylo jen obrovské úložiště kostí?
Co když toho více nenajdeme?
ZÁŘÍ 2018
V roce 2018 jsme se do jeskyně Dinaledi vrátili
a pokračovali ve výkopových pracích.
A tehdy jsme objevili ty jámy.
Podívali jsme se jeden na druhého a řekli: „Vypadá to jako pohřeb do jámy.“
Najednou všechno začalo dávat smysl.
Došlo nám,
že to byly hroby odjakživa. Že se nejednalo o úložiště kostí.
Byly to jeskynní hroby.
Už jsme to řešili dlouho.
Debata se stáčela do různých poloh a výmyslů, až nás napadlo:
„Měli bychom si uvědomit, že pohřeb je velmi specifická událost.
Musí se vykopat díra, dát do ní tělo a pak to zakrýt.
Možná se díváme na něco jiného.“
Jedno vám povím.
Když jsme pak našli vykopanou jámu
s vloženým a zahrabaným tělem,
mnohé to objasnilo.
Říkáme si: „No jo, jasně.
Jedná se o pohřbení, které se očividně podobá tomu,
co známe z lidských společností, kde se pohřeb praktikuje.“
Nejstarší moderní lidské pohřby se odehrály v Izraeli.
Bylo to asi před 100 000, možná 120 000 lety.
Pohřbívání naledi se odehrálo asi před 236 až 335 000 lety.
Hodně dlouho před námi.
Trvalo stovky tisíc let,
než jsme tuto zvyklost podložili důkazy.
Jak hlubokomyslné.
Když ale vezmeme v úvahu, že to prováděl nelidský druh,
všechno ostatní nám jaksi bledne do bezvýznamnosti.
Tohle je to hlavní.
JOHANNESBURG, JIHOAFRICKÁ REPUBLIKA
UNIVERZITA WITWATERSRAND
ÚSTAV EVOLUČNÍCH STUDIÍ
Paleoantropologové v Kolébce lidstva
našli kromě Homo naledi i stovky jiných fosilií.
Mnohé z nich jsou však velice kusé.
Jen pár zubů nebo část čelistní kosti.
Nic podobného nálezu vzorku naledi,
u kterých máme k dispozici kostry mnoha jedinců různého věku.
Proto chci zkusit něco nového.
Vezmu všechny nasbírané důkazy
a pokusím se sestavit kostru dospělého člověka.
Myslím, že tohle…
Snažíme se zjistit, jak běhali, lezli,
jak používali prsty ve chvíli,
kdy současně dělali něco s nohama.
Tohle je potřeba v kontextu celé kostry vyřešit.
Dobře.
- Máš to? - Jo.
Dobrá.
Takže…
tu máme vršek lebky a nadočnicový oblouk.
Dáme to takhle dohromady…
Jo.
…ale teď potřebujeme týlní kost.
Tak jo.
Když se podíváš na ty skvrny na zubech…
- Je to úžasné, viď? - Musíme tomu věnovat větší pozornost.
Co kdybych tu lebku postavil na měkkou podložku, aby zůstala vztyčená,
a všechno trochu vypodložil?
To bych nedělal.
- Fakt ne? - Radši ne.
Podle mě by to ta lebka neudržela.
Ne?
Chci se dívat do očí.
Zahrabu se do svých čísel.
Už to vypadá jako obličej.
Teď se můžeš podívat do očí.
Tak jo.
Pomalu je vidět, že to není člověk.
Lidské obratle jsou dvakrát větší.
- Jdeme na to. - Fajn.
Opravdu nádhera.
To je tohle.
Přímo tady.
Paráda.
Někdo tvrdí: „Jsou to jen opice.“
Hned dokážu, že nejsou.
Tak.
Co k tomu má blíž?
Neobyčejně dlouhá u opic, která se vyvinula proto,
aby měly pořádný úchop a mohly šplhat po stromech?
Bez palců.
Žádný předsunutý palec.
Ale jejich ruka? Stejná jako moje.
Jsou jako my, přestože spolu nemáme nic společného.
Napříč kostrou se našly rysy, které se nezvykle podobaly moderním lidem.
Jiné rysy se podobají prvním homininům.
Kost po kosti,
každá z nic vypovídala o něčem jiném.
Zpočátku jsme si říkali: „Existují dva různé druhy?
Nebo tři druhy?“
Jednalo se totiž o směsici rysů, které bychom pospolu nečekali.
S narůstajícím počtem kostí jsme se ale dovtípili.
Všechny jsou shodné,
ale mají vzor, který jsme dosud neznali.
A proto jsme je pojmenovali jako nový druh.
Když rekonstruujeme předešlé homininy,
musí se to brát trochu s rezervou.
Nemáme stroj času a nevíme, jak vypadali.
Byli chlupatí, měli tmavší nebo světlejší pleť?
Nemáme šanci to zjistit, protože podle kostry se to poznat nedá.
Máme ale dost dat z koster. Víme, jak vypadají jejich těla,
takže jsme schopni zevrubně odhadnout, jak vypadají po přidání svalů.
Na ně pak naklademe kůži, možná i pár vlasů.
Kdyby do téhle místnosti vstoupila naledi…
přišla by po dvou, že?
Chodí jako člověk, ale ne úplně přesně.
Její chůze by byla odlišná,
delší ruce by se pohybovaly v jiném rytmu.
Kdybychom je viděli ve skutečnosti, asi by naháněli strach.
Nemají vyčnívající nos.
Jejich nos je připlácnutý na obličeji.
Je hodně placatý, jako opičí čumák.
Jejich zuby jsou velmi podobné našim,
ale mají vystouplou čelist.
A nadočnicový oblouk jim zakrývá obě oči.
Přišli by nám jak mimozemšťani.
Líp to vyjádřit nejde.
Kdyby se na nás zadívala, dalo by se z jejích očí něco vyčíst.
Připadala by nám jako člověk, ale ne takový jako vy nebo já.
Byli dost malí.
Sama jsem malá. Možná byli mé výšky.
Něco mezi 142 a 157 centimetry.
Byli dost hubení.
Vyzáblé nohy i ruce.
Jejich nohy a ruce byly také velice dobře uzpůsobené
k chůzi na dlouhou vzdálenost, aby se mohli pohybovat po velkých úsecích.
K lezení byli vybaveni lépe než my.
Myslíme si, že šplhali buď na stromy či skály, nebo na obojí.
O dost víc, než šplhají dnešní lidé,
byla to důležitá součást jejich života.
Nevíme, jestli naledi měli jazyk.
Předpokládat, že měli, je špatná domněnka.
Domnívat se, že pro komunikaci využívali vyspělé rozpoznávací schopnosti,
je velice dobrý odhad.
Nezapomínejme, že většina dnešní komunikace
moderních lidí současnosti
se neodehrává pomocí slov.
Ukazujeme. Vidíte, jak mávám rukama.
Rozsvítí se nám oči nebo zvedneme obočí.
Na lidech je zajímavé to, že máme velmi malé špičáky.
Tyhle malé.
Moje jsou na člověka dost velké,
ale když se podíváte na gorily, šimpanze
nebo na jiné druhy primátů,
mívají často hodně dlouhé špičáky.
Po pravdě řečeno, když ceníme špičáky,
někomu vyhrožujeme, že?
Používají je ke komunikaci, dávají pomocí nich najevo hrozbu.
Lidé je používají ke sdělení úsměvu.
No a naledi má krásné špičáky.
Naledi se uměli smát.
Téměř jistě.
Homo naledi byli členové rodu Homo.
ČLOVĚK ZRUČNÝ
Za posledních 2,5 milionu let
existuje spousta různých členů rodu Homo.
NEANDERTÁLCI
Včetně nás, Homo sapiens.
Rod Homo je jediný na planetě,
který dokázal vzít do ruky kámen, podívat se na něj
a uvědomit si, že se v něm skrývá…
kamenný nástroj.
Neuvěřitelná přeměna z tohoto na tohle.
Žádné hodnotné důkazy
o přímém spojení Homo naledi s nástroji nemáme.
Víme však, že Homo naledi tu schopnost měl,
protože každý člen rodu Homo
za poslední dva miliony let si v mysli
dokázal věci představovat
a přetvářet je v hmotnou realitu.
A navíc
naučit ostatní, jak se to dělá.
Takže Homo naledi je součástí společnosti rodu Homo,
která dokáže tyto úžasné věci.
Žít komplexní, ekologický život, živit se rostlinami a živočichy,
manipulovat s okolním světem.
Důkladně se starat jeden o druhého.
A v případě Homo naledi
se téměř podle jakékoliv definice
jedná o vědomé pohřbívání.
Tato odlišná mysl, mysl naledi,
má s naším lidstvem jedno společné. Pohřbívá své mrtvé,
což jsme u předků jako naledi nečekali, ale vyšlo to najevo.
S dnešními obrovitými mozky to nejde dohromady.
Se stále se zvětšujícím mozkem se pojí jeden příběh.
Nevyhnutelný vývoj od malého mozku směrem k většímu.
A je to právě velký mozek,
jenž nám umožňuje provádět složité činnosti,
které máme spojené s lidmi.
A nyní do toho začleňme Homo naledi.
Na mozku naledi je zvláštní to, že je malý.
Mozek naledi je velký jako pomeranč,
třetina velikosti našeho.
Když to slyšíte, možná vás napadne, že byli hloupí.
Protože měli malý mozek.
To ale nemusí být nutně pravda.
Nejde o velikost mozku. Jde o to, co mozek dokáže.
EXPEDICE 2022 DRUHÝ DEN
Dneska se vydáme na prohlídku jeskyně.
Máme v úmyslu vyrazit do Dračího hřbetu.
a ukázat Agustinovi strmý průlez.
Drž se nás, Agustine.
- Ne že se ztratíš. - Jen jsem se zadíval do dálky.
Tady dávej pozor, kam šlapeš.
- Je to uhlazené. - Jo.
Využívej ty důlky.
- Počkej, až to prolezu. - Dobře.
Chceme, aby každý nejdřív slezl,
kdyby náhodou něco spadlo nebo…
- Jasně. - …stálo v cestě. Nemělo by, ale může.
SUPERMANŮV PLÍŽIVÝ PRŮLEZ
Pojď sem nahoru.
- Pokračuj. Můžeš jít oběma směry. - Jo.
Můžeš se postavit.
Teď jsi ve stejných prostorách, jako bývali naledi.
- Když se skloníš… - Jo.
- Vidíš tu holenní kost? - Jo.
- Vidíš, jak je úzká a dlouhá? - Jo.
Těžko to může být něco jiného než holeň naledi.
- Jo. - Zhasni a něco sleduj.
- Podívej na tu tloušťku! - Panebože. Jo.
Jo.
- Páni. - Vidíš?
Jo.
No teda!
Páni! Tohle je fakt super.
Takže tohle je Dračí hřbet.
Tak kde to je, Johne? Jak jsi říkal,
že jste si všimli změny zabarvení?
- Je to hned pod… - Přímo pod tímhle. Jo.
Páni!
- No ne! - Jupí!
- To je… - Panebože.
- To vypadá jako… - Malý oheň asi takovéhle velikosti.
- Jo. - Že jo?
- Ano. - Rozhodně.
Cos objevil.
Určitě.
To je ohromující.
Rozhodně ohniště.
Ohniště. Na 100 %.
Někdo tady rozdělal oheň a vařil na něm.
Na tomhle podlaží.
Podle mě je to Homo naledi.
Je ve srovnatelné hloubce
jako tomu bylo v jeskyni Dinaledi při nálezu kostí.
Pravděpodobně to bude ze stejné doby.
Staré asi tak 250 000 let.
- Tohle je ohořelá kost. - Ohořelá kost.
- Je dlouhá… - To je super.
Je to…
Řekl bych, že to je…
Malá antilopí kost.
- Z přední nohy, co? - Z přední končetiny. Jo.
Něco velikosti antilopy.
- Potrava naledi! - Páni!
To je neuvěřitelné.
Někteří archeologové tvrdí:
„Není možné, aby Homo naledi měli oheň.“
Tak teď na to máme důkaz.
To je převratné.
Dobrá práce.
Je těžké si představit,
že by se na extrémně nebezpečná místa přemisťovali bez ohně.
Všechno naznačuje tomu, že je to cesta do Dinaledi, že jo?
Jinudy se tam nedá?
Nic nenasvědčuje tomu,
že by do jeskyně Dinaledi existoval nějaký jiný přístup.
- Jo. - Kromě téhle stezky.
STRMÝ PRŮLEZ
Když spadneš nebo uklouzneš, tak tam zůstaň
a my pro tebe přijdeme. Pomůžeme ti na místě,
nebo ti na dálku dáme instrukce,
co máš dělat. Podle dané situace. Chápeš?
Nejdřív odepni jednu karabinu, pak až druhou.
Pořád ale jednu musíš mít na laně.
Máš dost světla?
Takže…
- Agustine? - No.
Vidíš kousek té plochy za lanem?
Tamhle?
Přejdi tam.
Tak jo. Dobře.
- Myslíš tu římsu, viď? - Tahle je nejtěžší.
Dobře.
Ve tmě by se to nedalo.
Ne. To ani náhodou.
Máš dobrý opěrný bod? Jen se přitáhnu…
- Kleknul jsem na to. - Jo.
A pak se přitáhni lanem.
Za pomoci horní části těla mi to jde líp.
A je to.
Dobrý.
To si piš.
Zamysli se nad tím, Agustine. Podívej se mým směrem.
- Tu škvíru museli nějak překonat. - Jo.
- Přeskakujeme to. - Jo.
- Dostat tělo… - Ani za boha.
Ne. Je tu mezera, kterou jsme museli přeskočit.
- A představ si… - Jo.
Jedinec přes tohle tělo nedostane.
- Ne. Ani za nic. - Spadl by.
Ne.
- Myslím si… - Ručkovat…
Tak mě napadá, že skvělé naleziště Homo naledi může být tamhle.
V místě, které jsme právě minuli.
Chceš vidět ten strmý průlez?
Ano.
- Takže… - Dobře.
Teď jsi nad průlezem.
- Tohle je ten průlez? - Jo, tamhle.
Ježíši Kriste!
Dolů je to 12 metrů vertikálně,
pak spadneš do jeskyně Dinaledi.
Jiným způsobem se tam nedostaneš.
Je mi jedno, s kolika měřeními přijdete,
tak jako tak je to šíleně obtížný.
Jestli tohle dokážeš prolézt,
abys dole pohřbil tělo…
- Proto tě chci tady. - Jo.
Máš pravdu. Jinak to nejde.
Chtěl jsem ti ukázat začátek té cesty.
Pamatuju si, když jsem to poprvé slézal
se svým 15letým synem Matthewem.
Spustil jsem ho dolů do té jámy, aby to vyfotil.
Lepšího tátu prostě nepohledáš.
- Sám jsem tomu nemohl uvěřit. - Jo.
Pobyl jsem si tam 45 minut sám a ve tmě.
Teď si na chvíli vypneme světla.
A teď si představ, že se tam vypravíš bez jakéhokoliv světla.
- Co? - Jo, museli mít oheň.
Budu dělat, jakože jsem Homo naledi a mám k dispozici oheň.
Vy buďte jako rodina.
Vzali jsme něco na podpal.
Vydáme se na cestu do temnoty. Na potenciálně nebezpečné místo.
Tohle použiju k tomu, abych se mohl přesunout do téhle oblasti.
Teď tu rozdělám menší oheň.
Když se vydáte do hloubi jeskyní,
je to dost náročné, i když jste naledi a neděláte to poprvé.
Tak co uděláte?
Přiberete si oheň a svou rodinu.
Má ti člen rodiny nést oheň?
Ne.
Máš to? Vidíš.
Oheň mění způsob vnímání, pociťování a prožívání okolního světa.
Jinak vidíte.
Jinak slyšíte.
Váš mozek i tělo jsou v jeskyních nastaveny jinak.
Ale jste spolu.
Představuju si, co se při postupu k Dračímu hřbetu
muselo odehrávat v myslích i tělech Homo naledi,
když před 250, 280, 300 tisíci lety
přenášeli své zesnulé členy komunity.
Jen si představuju, co všechno se muselo
s takovými osobami po smrti udělat.
Jejich kultura jim zřejmě přikazovala, co musí v daný okamžik provést.
Vláčeli se s tělem. Tři, čtyři nebo pět z nich ho neslo
do té černočerné jeskyně.
A pak se museli plazit
a táhnout s sebou tělo.
Dalo se s tělem manipulovat? Bylo v posmrtné ztuhlosti?
Bylo to tělo už ohnuté? Svázali ho?
A pak hledí strmým srázem dolů.
Je to velice obtížně zdolatelný průlez.
Jdou dolů…
Mají poškrábaná těla, riskují život i zdraví,
jen aby mohli odnést svého mrtvého kamaráda
a uložit ho tam, kam patří.
Pak se ocitnou v jeskyni Dinaledi.
A vyhloubí jámu.
Asi kopali společně.
Někdo z nich to možná učí ostatní.
Nevím, ale muselo to být skupinové úsilí.
Když vidíme postup naledi,
napadá mě, co se děje, když někdo zemře v naší společnosti.
Máme profesionály, kteří se takovou činností zabývají.
Kněží,
funebráky,
šamany.
Když člověk zemře, lidé se společensky sdruží
a někdo je pověřen řízením rituálu.
Provolávali slávu?
Zpívali?
Sedli si a chytili se za ruce, když pohřbili tělo?
Když se nad tím zamyslíme,
proč byste se namáhali s odnášením těl a jejich následným uložením někam?
A už vůbec ne na specifické a odlehlé místo, jako to dělali naledi.
Myslím, že je na to snadná odpověď.
Láska je silný motivátor.
Jako by říkali: „Neunesu pomyšlení, že by mohl nastat okamžik,
kdy tvé tělo uvidím roztrhané na kusy.
Nesnesl bych pocit, který by mě přepadl, kdybych viděl, jak se tvé tělo rozkládá.“
Neustále se do těch míst vraceli,
aby zde pohřbili své mrtvé.
Pořád dokola.
To je…
Nepochybně jim na nich záleželo.
Doprovázeli je při přechodu
od života až po smrt.
Pak se přiměli a lezli zpátky, aby se dostali ven.
Chtěl bych být
přítomen tomu,
kdy první tři nebo čtyři z nich vylezou z jeskyně poté,
co při té stresující, emocionální a traumatizující akci
hodiny riskovali život i zdraví.
Jak vycházejí na denní světlo.
Co v tu chvíli dělali?
Objímali se vzájemně?
Nebo si prostě šli po svých?
Na opice se můžete dívat celý den. Nebo aspoň já ano.
Dávají náskok tomu malému.
Pak ho začne pronásledovat.
Znají se, vyrůstali spolu
a vzájemně se ovlivňují.
Sociální pouta, setkávání, vzájemné pozorování.
To jsou společenské záležitosti typické pro primáty.
Když tyto opice utrpí ztrátu…
Když jim pojde mládě, máma nebo nejlepší kamarád.
Prožívají to hluboce, emocionálně,
mnoha způsoby, které cítíme i my. Jistý pocit nepřítomnosti.
Ostatní ho obklopí, dotýkají se a tráví s ním čas.
V případě kojence ho matka i chvíli nosí.
Ale nereagují skupinově ani systematicky.
U naledi vidíme to samé co u nás.
Když zemře jedinec, odejde člen komunity nebo rodiny,
spojíme se a jako skupina uděláme,
co je pro daného jedince a komunitu nezbytné.
Homo naledi dělali se svými mrtvými to, co žádné jiné zvíře nedělá.
Kromě lidí.
Musíte se zeptat sami sebe:
„Jsou jako my?“
Spojuje nás stejný druh lásky a starosti o druhé?
Oddanost vůči ostatním?
I když to zní šíleně, znamená tohle být člověkem?
ZÁŘÍ 2017
V roce 2017 prováděl můj tým vykopávky na dně strmého průlezu.
Seděl jsem na velíně.
Vědci a průzkumníci tam dole najednou začali mávat na kameru,
aby upoutali mou pozornost.
Zahledím se dolů a vidím, jak tam vykukují malé prstíky.
Jsou vidět prstní kůstky a klouby.
A kolem další kosti.
Pár kostí ruky a zápěstí.
Vypadaly jako kosti menšího jedince.
Mohla by to být dětská kostra.
Je to mimořádné.
S pravěkými dětskými kostrami se setkáte vzácně.
Mohli byste je spočítat na prstech jedné ruky.
Může to být dítě jiného druhu,
ne lidského, staré stovky tisíc let.
Kdo ví, co tam je?
Mohou tam být kousky jídla, DNA, bílkoviny.
Může to být jedinkrát, kdy někdo takovou příležitost má.
Ale jsou neskutečně křehké.
Nechtěl jsem je vykopávat.
Uvažovali jsme: „Jak je dostat z jeskyně
a neporušené dopravit do laboratoře?“
Tak jsme je obalili sádrou.
Vyneseme je z jeskyně v sádrovém plášti,
jako by se to dělalo v případě nálezu dinosauřích fosílií.
Bylo to něco nesmírně složitého.
Šlo o pořádný kus sádry,
který se musel protáhnout malou šachtou, jen 20 cm širokou.
Odnesl jsem to na lékařský CT skener
do nemocnice Charlotte Maxeke, kde pracuje moje žena.
Je radioložka.
Bylo vidět tělo dítěte.
Schoulené jakoby do polohy plodu.
Pro pána, někoho máme uvnitř.
Pak se objevilo něco neuvěřitelného.
Mělo to jinou hustotu.
Kámen.
Kámen jsme nejdřív ignorovali.
Upřímně řečeno, nehledali jsme přece kameny,
ale zajímali nás kosti, že?
Kameny jsou v té jeskyni dost vzácné.
Skoro nikdy jsme se s nimi nesetkali, většinou to bývaly jen úlomky.
Tohle ale nevypadalo jako obyčejný kámen.
Připomínalo to nástroj.
Nazýváme to „kámen ve tvaru nástroje“.
A ještě pozoruhodnější bylo držet ho v ruce.
Kamenné nástroje jsou pro druh Homo klíčové,
ale jedno nemáme.
Zkamenělinu člena rodu Homo,
který takhle drží nástroj a říká: „Tohle je moje náčiní.“
To jsme neměli.
Až dosud.
Pokud je tento předmět skutečně nástrojem,
jedná se o první vzorek nástroje v ruce.
A ten samozřejmě v hrobě nesmí chybět.
Když k mrtvým přikládáte
významné předměty…
o čem to svědčí?
O kultivovanější úrovni pohřbívání.
Je to…
Je to skoro víc, než v co byste se odvážili doufat.
Jste ochotni riskovat život a dělat další věci,
jen abyste své mrtvé dopravili na určitá místa
a zanechali je s používanými nástroji,
které vyřadíte z běžného provozu a věnujete je mrtvým.
Takové jednání napovídá, že očividně uvažujete o životě a smrti,
možná i o posmrtném životě.
Proč jinak dávat mrtvému nástroj, pokud si ovšem nemyslíte, že ho použije?
Pokud je ten zašpičatělý kámen skutečně nástroj,
stane se to dítě jedním z nejznámějších objevů
v celých dějinách archeologie.
Jenže při pohledu na snímky, které máme, nelze s jistotou říct, že je to nástroj.
Potřebujeme lepší zobrazení.
Chce to skener s vyšším rozlišením.
GRENOBLE, FRANCIE
Nedostačovalo ani lékařské CT.
Bez důkazů nikomu nic nedokážete,
a proto jdeme právě sem.
EVROPSKÝ SYNCHROTRON RADIAČNÍ ZAŘÍZENÍ
PŘEPRAVA ZKAMENĚLIN
VSTUP ZAKÁZÁN
Jsem tady především kvůli jednomu úžasnému a obrovskému přístroji.
Jde o jediné zařízení svého druhu na světě…
které by mohlo dokázat nasnímat dítě obalené sádrovým pláštěm…
Budu pod tím držet ruku.
…rozložit ho s přesností na miliontinu metru
a poskytnout nám zobrazení…
Musíme to vzít z úhlu 45 stupňů.
…toho kamene ve tvaru nástroje s obroušenými hranami.
Budeme tak schopni určit, zda se jedná o nástroj,
nebo jen kámen takového tvaru.
- Uděláme test. - Dobře.
Fajn.
Nikdo tady není.
V podstatě se to podobá nemocničnímu rentgenu,
jen je trochu výkonnější.
KABINA UZAMČENA
Když říkám trochu, myslím tím umocnění deseti na čtrnáctou,
to znamená jednička a 14 nul.
Je to druh rentgenu, kterým byste si například hrudník ozářit nepřáli,
protože jako zdravý člověk byste po jeho působení zemřeli.
Představte si, že jsme v řeznictví.
Koupíme si klobásu, kterou nakrájíme na plátky.
Přesně tak to děláme.
Začneme odsud. Ta zkamenělina je jako velká klobása, kterou nakrájíme.
Až na to, že k tomu nepoužijeme nůž
a že nejde o skutečné krájení, ale o virtuální plátky.
Jakmile máte všechny plátky klobásy,
můžete je naskládat zpátky
a tím vznikne trojrozměrná klobása.
Snímáme do hloubky asi 20 mikronů.
Když chcete získat takové množství přesných dat, je to hodně pomalé.
Tak jak?
Chceš vidět první výsledky?
Chci. Strašně moc.
Přejdeme do 3D.
To je nádhera.
Páni.
Můžeš přiblížit ten okraj? Tu horní hranu?
- Tuhle? - Jo.
To by mohlo být…
Podél toho okraje by to mohlo být odloupané.
To je skutečná hrana, že jo? To je…
Jo.
- Tahle je dost ostrá. - Jo.
Vypadá to jako čepel, viď?
Když se začne objevovat velmi ostrá hrana, která je zakřivená,
zdá se, jako by to bylo vyrobeno ke škrábání nebo opracování dřeva.
A pak se na jeho konci začne objevovat něco jako mikro vločky,
které čím dál víc naznačují, že ta hrana byla vytvořena úmyslně.
Přijde mi, že to vypadá jako nástroj.
Podle mě jde o delší dobu používaný nástroj.
Je velká naděje, že je to nástroj.
Pak by to změnilo pohled, kterým se my lidé díváme na svět.
No…
je to vzrušující, ale trochu děsivé
zároveň.
Ale vzrušující víc.
Víte, už jsem byl přítomen velkým odhalením,
ale pokud je tohle nástroj, bude to můj životní objev.
Rozhodně.
Jste svědky toho,
že jiný tvor pravděpodobně uvažoval o posmrtném životě ještě dřív,
než se jím začali zabývat lidé.
Většinou je mi nepříjemné mluvit o věcech jako je duchovno,
protože to není věda.
Agustin mě ale se svým týmem přivedl k vážnému zamyšlení
ohledně posvátných prostor a zvláštních míst.
Někdo z ucelenými vědomostmi
se musí dostat do jeskyně Dinaledi,
vidět ji, zažít si to
a začít hledat odpovědi, které vám videonahrávka neposkytne.
Jako každý den se připravíme a oblékneme si výstroj.
Je tu jedna novinka. Dneska se vypravím do jeskyně Dinaledi.
Sledujte Maropengův úsměv.
Rozhlásil jsem do světa, že to místo nikdy nenavštívím,
teď se ale cítím fit a jsem hubenější než předtím,
takže půjdu dolů.
Přestaň se šklebit.
Když jsem to slyšel poprvé, říkal jsem si: „Sakra.
To bude hodně náročný den.“
Nikdy jsem v té jeskyni nebyl, ani s tím nepočítal.
Víte, bude mi 57.
Jestli jsem někdy uvažoval o tom, že se do těch prostorů podívám,
už začínalo být trochu pozdě.
Jsem nervózní, protože se jedná o jedno z nejobtížnějších míst.
Je v dobré formě.
Pracoval na sobě, aniž by nám to řekl.
- Sedí to. - Sedí to?
Ahoj.
- Držte mi palce. - Jo.
HŘEBEN DRAČÍHO HŘBETU
- Dobrý pocit, Maropengu. - Bezva. Super.
Tak jo.
Vydám se stejnou cestou, kterou téměř jistě absolvovali Homo naledi
při svých výpravách s těly na místo, kde pohřbívali mrtvé.
Výstup v Dračím hřbetu a všechno související
jsme s ním už párkrát podstoupili.
Ale slézt průlezem…
to je jiná výkonnostní úroveň.
Můžu začít?
Ano.
- Já jen… - Maropeng sešel z cesty.
Jo, to je pravda. Půjdu tudy.
A pak takhle?
- Ano, držíš se… - Jo.
Jasně. Jen si našlápnu.
- Jo. - Přesně takhle.
Jo.
Co to… Dobrý.
Můžeš jít dolů.
Dobře.
- Takhle? - Obě nohy dolů.
Obě nohy volné?
Ano, obě volné.
Jejda.
Jsem tu zavěšený.
Cože? Jo. Dobře.
- Jo. - Dobře.
Jo. Dobrý.
- Takhle? - Jo, spusť celé tělo dolů.
- Takhle? - Ano.
Jo.
Dalo se to u toho vrcholu?
Tam ne. Jo?
Kam mám jít teď?
- Jo? - Jo.
Dobře. Jo.
Teď jsem trochu zaseknutý.
Myslím, že bys měl popojít nahoru.
Teď jsem se zaklínil.
Páni.
Tak jo.
Dobře.
Mám uvízlý hrudník. Potřebuju tak centimetr.
Jo.
Máš kladivo?
Dobrý.
Tak, je to za mnou.
Jsi na dně. Výborně.
- Páni. - Zapři si nohu.
Počkej, já to…
Mám ti uhnout?
…jen musím vstřebat.
- Proboha. - Jo, jsi tady!
- To je… - Po kolika letech?
Po více jak osmi.
Pane jo.
Dobrá práce. Jo.
- Nevěřím, že tu jsem. - Jo. Ježíši.
- Nevěřil bych, že se tu někdy ocitnu. - Jo.
Proboha.
Tak jo, Lee je dole.
No teda.
- Takže jsi… - V předsálí na kopci.
Viděl jsem to v televizi.
Teď jsi tady.
Neuvěřitelné.
Jo.
Vítám tě.
Panečku.
Jo! Výborně! Bože!
Teď bych se chtěl vydat průlezem směrem k jeskyni Dinaledi.
JESKYNĚ DINALEDI
Panebože.
Podívejte se na tu zeď.
Jsou na ní patrné škrábance.
To jsou piktogramy.
Úžasné.
Na celém vstupním prostoru za tímhle rohem jsou vidět škrábance.
A jsou přesně tam, kde v rámci postupu průlezem mají být.
Oznamují: „Běž tudy.
Dozadu do Dinaledi.“
- Nemyslíš si, že je to od přírody? - Od přírody asi ne.
Jak by tohle mohlo být od přírody? Jak by tě napadlo vydat se tudy?
Jak by tohle vzniklo? Podívej, tady to není.
Když se podíváš sem, nic tady není.
A tohle je podle mě taky jeden z nich.
Vidíš tady tohle?
Nemyslíš si, že je to vytesané?
Podívej. Tohle musí být vyryté.
To mě podrž.
Díval jsem se na symboliku se zaměřením na jeskynní malby,
ale u kultur s menšími mozky nic takového neexistuje.
Jestli je tohle od naledi…
Tak je to něco.
Ty kráso.
Jdeme průlezem směrem k jeskyni Dinaledi.
Chystám se teď vypnout tmavé světlo
a vůbec poprvé
zapnu světlo na helmě.
Jsem v jeskyni Dinaledi.
JESKYNĚ DINALEDI
Tak jo.
Páni.
Vážně bych nikdy nevěřil, že se sem dostanu.
Když se podíváte nahoru, je vidět nádherný strop.
A nyní vidím úplně poprvé
pohřebiště, které pracovně nazýváme prvek číslo jedna.
Proboha. To je…
Tenhle pohled bych přál každému.
Když se na to totiž podíváte odsud,
jasně vidíte, že je to hrob.
No ne.
Zcela zřetelně se dá vysledovat obrys hrobu.
Je to úžasné.
Měli byste to tady vidět.
Nic se ani nehne.
A je tady hrobové ticho.
Chápete, proč šli zrovna sem.
Celých osm let jsem to jen sledoval…
a vážně by mě nenapadlo, že se do tohoto prostoru podívám.
Dojímá mě to. Investoval jsem do toho velký kus života
a sledoval ostatní lidi, jak se tady střídali.
Nechával jsem je tu riskovat životy.
Je to naprosto a absolutně
dechberoucí.
Děkuju vám.
Jednou bych odešel do hrobu,
aniž bych si tohle místo dokázal představit.
Nikdy bych ho neviděl.
Posuň se ještě dál. Tak.
Jo!
Panikařím. Strašně zmatkuju,
protože tam nejsem a nevím, co se děje.
Jo, strmý průlez.
Vím, jak to musí být obtížné.
Jen tak tady sedět a čekat…
Říkáte si: „Bože, stalo se něco,
uvízl tam někdo?“
To je Berg-Berg.
Vážně super.
- Ahoj. - Vítej zpátky.
Vrátil jsem se.
Byla to ta nejšílenější, ale i nejúžasnější věc,
kterou jsem kdy v životě udělal.
To rozhodně.
Pro pána.
To je neuvěřitelné.
A jsou tam…
Musí tam být pohřbeny desítky těl.
Myslím, že na zdi jsou řezby.
Řezby?
- Chceš pomoct? - Jo.
Objetí až pak.
Teď můžu všechny obejmout. Proboha.
Tak jo.
Vážně šílenost.
Nemyslete si, že mi došly síly.
Před osmi a půl lety jsem vytroubil do světa, že se tam nikdy nepodívám.
- A dneska ses podíval. - Jo, nemůžu tomu věřit.
- Půjdeš i zítra? - Ne.
Nechápu, co se to se mnou stalo.
Po tom všem se ze mě stal úplně jiný člověk.
O ČTYŘI MĚSÍCE POZDĚJI
Ten výlet do jeskyně Dinaledi. Pořád to mám v sobě hluboce zakořeněné.
Když jsem viděl tohle…
Měl jsem halucinace.
Viděli jste někdy film
o matematicích nebo i fyzicích,
jak se jim kolem hlavy začnou točit rozzářená čísla?
To se mi tam přihodilo.
Někomu takovému jako jsem já by se to stávat nemělo,
ale stalo se to.
Nikdy nezapomenu na okamžik,
jak jsem vyšel ven a řekl vám, že jsou tam rytiny,
- ale neukázal vám je. - Jo.
Pak mi došlo, že je mám vyfocené.
Našel jsem to na mobilu a obrátil ho na vás,
Agustin vyskočil,
a John začal zápolit s telefonem, hlava skloněná,
oba jste se otočili a ukázali mi tohle.
Jedná se o mřížkovou značku neandrtálců
z před 60 000 lety v jižním Španělsku na Gibraltaru.
Napravo máme mřížkovou značku, která je téměř totožná s tou vlevo,
kterou vyryli Homo naledi.
Vypadají skoro stejně.
Ukážu ti kresbu, kterou vytvořil Homo sapiens.
Je z Blombosu
a jedná se o nejstarší umění od Homo sapiens.
Homo naledi.
Právě jsme viděli, podle mě přesvědčivé důkazy,
tři různé druhy, které kreslí stejné vzory.
Přímo mě to šokuje.
To nově vymezuje komplexní rysy, které z nás dělají lidské bytosti.
Zřejmě nejsme tak složití a výjimeční, jak jsme si mysleli,
protože jsme to mohli přebrat od někoho jiného. Nejsme mimořádní.
Jak je možné,
že tohle nejsou
jen sdílené formy, usazené v naší mysli,
se kterými jsme se narodili? Jsou genetické.
Jak to, že to v nás není,
že to není Rosettská deska vedoucí k mysli,
jazyku a symbolům, které jsou ve všech sdílených myslích?
Ten kámen ve tvaru nástroje
byl zahrabán téměř přímo pod těmi rytinami.
Tohle je z Blombosu.
Dám je oba vedle sebe.
HOMO SAPIENS – PŘED 80 000 LETY JESKYNĚ BLOMBOS, JAR
Kene z toho omdlí.
No a…
To je pozoruhodné.
Kdybych chtěl tesat do něčeho tak tvrdého jako tahle skála,
chtěl bych kámen padnoucí do ruky,
se špičatým hrotem, aby se dalo dobře rýt.
Tento nástroj Homo naledi může být…
S vysokou pravděpodobností si aspoň já
dovolím tvrdit, že se jedná o nejstarší nalezený nástroj
mezi všemi příslušníky rodu Homo, který používali k rytí obrazců.
Pro co hlasuješ, Kene? S nářadím nebo bez?
Hele, asi pro pero.
Kámen ve tvaru pera.
Přijde mi to směšné.
Našlapujeme kolem toho opatrně. Bojíme se to vyslovit,
protože nevíme, co by lidi řekli na to, že Homo naledi v jeskyni tvořili umění.
- Přesně. - Což dělali.
- S náčiním určeným k tomu účelu. - Že jo?
Vzali ten nástroj…
a dali ho do ruky mrtvému jedinci,
aby si ho mohl vzít s sebou.
Víte, proč pohřbíváme těla?
Spousta lidí by vám řekla, že mrtvé pohřbíváme,
protože věříme, že na druhé straně něco existuje.
Ukládání mrtvých pod zem se dělo v této chodbě,
která měla posloužit k propojení s jiným světem.
Měli naledi vizi,
že smrt je přechod na nějaké jiné místo?
Je těžké se takové myšlenky vzdát,
jelikož naledi vystavěli uličku speciálně k přechodu na jiné místo,
aby do něj mohli ukládat mrtvé.
Lidé vytvářejí místa, která nabývají neuvěřitelného významu.
Lidé budují vysoké prostory a místa,
aby si ostatní připadali duchovně naprosto nicotní.
Navštivte jeskyni Dinaledi, budete si připadat velice maličcí.
Nerozhodnete se dělat to, co naledi,
aniž byste měli plné odhodlání a víru,
že tyto představy, světla, oheň, pospolitost,
proměny, rytí do zdí…
věnování se mrtvým…
že tohle všechno něco znamená.
Když hovoříme o víře a soustavách víry,
můžeme si vybavit časový rámec před 250 000 až 300 000 lety
a říct si:
„Máme tu jádro…
je to začátek,
pádný důkaz…
téhle neuvěřitelné schopnosti,
náboženství a nakonec i víry…
která v současných lidech vzkvétá a roste v dobrém i zlém.“
Dalo by se to nazvat „duchovnem“, kdybychom to viděli u lidí?
Ano.
Jenže oni nejsou lidé.
Ani po mnoha letech studií
nedokážu říct, že vím, jaké to je být naledi.
Skrz kosti se do jejich životů nepodívám.
Rising Star je největší naleziště hominidů,
jaké kdy bylo objeveno.
A přesto existuje tolik věcí, které nevíme.
Skoro jsem měl pocit, že jsme dospěli do fáze,
která nám jen malinko pootevřela okénko,
zcela nedostatečné k tomu, abychom pochopili, kým byli.
A pak na poslední výpravě,
je až úsměvné, jak se to sešlo…
V Dračím hřbetu objevíme malé ohniště, a najednou je tu oheň.
Potom ty symboly.
A pak Kene najde jídlo.
Když víte, co někdo jedl,
znáte jeho duši.
Rozumíte, co dělá.
Zničehonic před sebou máme kulturu
jiného druhu.
Víte, je to
spletitost člověka na jiné úrovni,
a to si zaslouží respekt.
Zaslouží si to respekt úplně celé
lidské rasy.
Překlad titulků: Michal Pokorny