Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi vidste, det var usædvanligt, allerede den første uge.
Hvis man finder én knoglestump eller én tand, er det stort.
Nu har vi fundet mindst 15 individer…
…1500 knoglestumper.
De er over det hele. Det er vildt.
Og de er ikke mennesker.
De er ikke os.
Knoglerne ligger i farlige huler.
Det er psykisk og fysisk krævende.
Hvordan får man et lig igennem her?
Ser I det samme som jeg?
Hold da op.
Hvorfor ligger alle de knogler her?
Hvorfor kommer de fra kun én art?
Hvorfor er der ikke andre typer knogler?
At have så mange stemmer,
alle tænderne og knoglestumperne, som fortæller noget…
Det er ikke sket noget andet sted i verden.
Det er en af de største opdagelser nogensinde.
UKENDTE PLANET***
KNOGLEHULEN
JULI 2022
PALÆOANTROPOLOG
Jeg graver døde mennesker op. Det er jeg uddannet til.
Faktisk graver jeg døde "ikke mennesker" op.
Det er faktisk det, jeg laver.
I 2013 i Rising Star-hulesystemet i Sydafrika
opdagede vi en ny art.
Arten er på alle måder primitiv.
Den har en meget lille hjerne,
kun en smule større end en chimpanses.
På den første ekspedition fandt vi flere individer,
end man har fundet af nogen menneskelig slægtning nogensinde.
Vi kaldte den Homo naledi.
Den tilhører slægten Homo, som mennesker også tilhører.
Homo naledi og Rising Star vakte interesse i hele verden.
HULEFUND UDVIDER MENNESKEHEDENS STAMTRÆ
Og så…
…fandt vi noget virkeligt opsigtsvækkende.
Jeg sad i kommandocentralen sammen med Lee.
På skærmen fulgte vi med i, hvad der skete i Dinaledikammeret.
Tilfældigvis lyste en på gulvet.
Man kunne tydeligt se en forandring i overfladen.
Så tænker man: "Hvad er det?"
Vi så dem over skuldrene og så ting, de ikke kunne se,
for man kunne ikke stå oprejst derinde
Man kunne tydeligt se konturerne af gruben.
Kors i skuret.
Der var et lig i et ovalt hul.
Et hul i jorden,
som engang havde rummet et lig
og nu rummede et sammensunket skelet.
Det er en begravelse.
Det er noget, som vi indtil det øjeblik
havde troet, kun mennesker gjorde.
Begravelse er et ritual.
Betyder det så, at Homo naledi tænkte på religion,
åndelighed, et liv efter døden?
Alle de ting, som hører til de ritualer, vi foretager ved dødsfald.
Det ved jeg ikke. Det kan jeg ikke udtale mig om.
Homo naledi er et af arkæologiens og palæoantropologiens store mysterier.
De lever i en tid og på et sted i det sydlige Afrika,
for 250.000-300.000 år siden, hvor vi troede, der kun levede mennesker.
Er de beslægtede med os eller ej?
Ja, vi har mange af dem.
Men vi ved intet om, hvordan de levede.
RISING STAR BASISLEJR GAUTENG, SYDAFRIKA
Opklaringen af det mysterium vil kræve et stort hold.
De vil hver især være detektiver og bidrage med lidt, indtil vi har svaret.
Naledi er en brik i puslespillet, som vi nok vil undersøge i lang tid.
Vi kan studere, hvordan vi er blevet moderne mennesker, Homo sapiens.
EKSPEDITIONEN 2022 DAG ET
Velkommen. Det er fire år siden, vi har arbejdet under jorden her.
Vi skal følge den rute, som Homo naledi sandsynligvis bar deres døde ad.
Formålet er at se, hvad der er under overfladen.
Hvad, hvis der er flere grave? Hvad, hvis der er andre ritualer?
Hvad, hvis vi overser noget lige under os?
Jeg har et had-kærligheds-forhold til Rising Star-hulesystemet.
Det er fysisk og psykisk krævende.
Mange tænker på arkæologi
og forestiller sig Lara Croft og Indiana Jones.
Det får man i Rising Star.
Velkommen til Rising Star.
Det her er hovedindgangen til hulen.
EVOLUTIONSANTROPOLOG
Pas på hovedet her. Den er lidt lav.
Det er mit første besøg i hulen.
Mærkværdigvis, da jeg er forsker,
er det første ord, som falder mig ind, "bevægende".
At være i stand til at række over en computer og røre ved det.
Man rører noget, som er en kvart million år gammelt.
Jeg interesserer mig for alt, som vedrører os, mennesker.
Hvor kommer vi fra? Hvor skal vi hen? Hvorfor er vi, som vi er?
Hvis naledi med overlæg begravede deres døde,
150.000-200.000 år før mennesker gjorde,
så ændrer det alt.
Det tvinger os til at spørge, hvad det vil sige at være et menneske.
KOMMANDOCENTRALEN RISING STAR-HULESYSTEMET
I står i kommandocentralen.
Det er bare Rising Stars indgang.
Indgangen er udhugget af minearbejdere,
som sidst i 19. og først i 20. århundrede var ude efter kalk.
Indgangen, som Homo naledi nok brugte,
ligger ti meter fra os. Den er styrtet sammen.
Minearbejdere lavede gange ind til de områder, naledi brugte.
Et flere kilometer langt, underjordisk hulesystem.
Og vi har kortlagt det udførligt.
KOMMANDOCENTRALEN
Vi skal ind i Dragens Ryg-kammeret i dag.
DRAGENS RYG-KAMMERET
Det er ikke blevet udgravet før.
Her er Skakten.
Skakten er 18 centimeter bred og fører 12 meter ned.
SKAKTEN
De tog den utroligt strabadserende tur ned gennem skakten
med deres døde slægtninge.
Og det her er Dinaledikammeret.
DINALEDIKAMMERET
Og der fandt vi en masse huller i jorden,
hvor lig af Homo naledi var blevet begravet.
Jeg har aldrig været og kommer aldrig fysisk ind i Dinaledikammeret.
Det er umuligt.
Det ligger for bunden af Skakten, som jeg er for stor til.
Kameraerne kører. Jeg har mistet tovejskommunikationen.
-Har du? -Ja.
-Billedet er flot. -Ja.
-De fleste er vist inde i kammeret. -Så jeg må sende Team To?
Ja.
Det er svært at nå Dragens Ryg.
Alle dele af Rising Star er svære at nå ind til.
Pas på, hvor du træder herinde.
-Blev du bange? -Nej.
Hvor er de henne?
Okay.
-Team To, I er på vej, ikke? -Jo.
DRAGENS RYG-KAMMERET
Velkommen til Dragens Ryg.
DRAGENS RYG-KAMMERET - SUPERMANPASSAGEN
Dette er åbningen til stedet, som Homo naledi bragte deres døde til.
DRAGENS RYG-SKRÅNINGEN
Tænk på indgangene i Kongernes Dal.
DINALEDIKAMMERET
Hvad skete der her foran indgangen til Dinaledikammeret?
Boede de her?
Lavede de bål her?
Tog de dyr med herind?
Stoppede de op og tænkte over, hvad de var i gang med
før de bragte de døde op ad den og ned deromme?
Jeg ved det ikke. Det er det, vi undersøger.
Har vi udstyr?
Du kan række den videre.
29,3 centimeter.
Vi prøver at rekonstruere levevisen for en skabning,
hvis eksistens vi ikke kendte til for ni år siden.
Så ingen spor er uvigtige.
Janika, vi arbejder på dit felt,
for du har noget interessant i hjørnet.
Den jord er rød.
Den er mørkebrun, sort.
Den er meget forskellig fra det andet.
Det kunne ligne et ildsted der.
Hvorfor mener du det?
Fordi der er et smalt, afgrænset sort lag.
-Det ser virkelig sådan ud. -Det gør det.
-Men det er umuligt. -Ja.
Man kan ikke finde et velbevaret ildsted.
-Men i hulen her kan alt ske. -Ja.
Det ville være stort, hvis vi kunne dokumentere det.
Jep.
Så … ja.
Vi indsamler mange små ting under store anstrengelser,
og det minder om en kriminalteknisk undersøgelse.
Hvert spor udgør en del af et adfærdsmønster.
Vi prøver at stykke de små spor sammen
for at se det samlede billede.
Alle menneskesamfund har en form for begravelsesskik.
Nogle lægger ligene udenfor og lader gribbene pille kødet af,
og nogle begraver ligene helt særlige steder.
Gjorde naledi noget i den stil?
Hej, Kene?
Her er en lille knogle.
Så…
-Ja, det ligner… -Et lille skinneben.
Nok fra en gnaver.
-Et rotteskinneben. -Læg det i en pose.
Godt.
Det noterer vi.
Jeg har været besat af arkæologi,
fra jeg var syv år.
Når man udgraver et sted,
ser man et billede af det øjeblik,
da stedet blev forladt for mange år siden.
Jeg skrev ph.d.-afhandling om traumeanalyse,
grusomhederne og volden under apartheidstyret.
Mit fokus har flyttet sig fra moderne mennesker
til vores ældgamle forfædre.
-Ja? -S2E0.
S2E0.
Du råber op.
35.
Vi måler i millimeter, ikke?
I millimeter, ja.
-Men dybde i centimeter? -Altså…
Hvordan omregnes centimeter til millimeter?
Hvorfor skal du gøre mit liv besværligt?
Jeg kom med på Rising Star-holdet i 2018 som undergrundsastronaut-elev.
Ordet "undergrundsastronaut" har Lee Berger fundet på.
Vi er en gruppe videnskabsfolk,
som er uddannet i arkæologi og palæoantropologi.
Vi går ned i farlige hulemiljøer for at udgrave.
Men vi er også lidt småtossede.
Det er lidt anderledes nu, for jeg er ikke den yngste arkæolog.
Jeg er lederen. Jeg formodes at vide, hvad der sker.
Jeg beslutter, hvordan og hvor vi graver.
Jeg sørger for, at undergrundsastronauterne
finder sig til rette.
Uanset om knoglerne er 50 eller 100.000 år gamle,
kræves de samme færdigheder.
Hvis man kan læse knoglerne,
kan man fortælle individets historie.
Da vi fik de første knogler fra Rising Star,
opdagede vores hold, at vi ikke havde med et skelet at gøre,
vi havde med mange skeletter at gøre.
Vi var nødt til at finde ud af, hvad det gik ud på.
Hvorfor ligger alle de knogler her?
Det minder om den ultimative retsmedicinske undersøgelse.
Det er en 250.000 år gammel henlagt sag.
Vores første spørgsmål var, om rovdyr slæbte nogle af dem ind i hulen.
Men vi fandt slet ingen mærker efter tænder.
Der er spor efter biller på knoglerne,
hvilket viser, at der var kød på dem, mens de lå i hulen.
Vi har en ankel, som er helt intakt.
Knoglerne ser helt normale ud.
Så der må have været kød på, da de endte i hulen.
Vi studerede knoglerne længe og sagde: "Her er en hypotese.
Naledi smed lig ind i kamrene gennem Skakten."
SKAKTEN
Det skrev vi i de første artikler,
"rituel bortskaffelse af de døde".
Vi fremlagde beviserne, og de var vægtige.
Men andre videnskabsfolk sagde: "Det er umuligt, hjernen er for lille."
Nogle kritikere mente,
at mennesker havde lagt dem derind,
at det var et menneskeligt ritual på linje med en dyrekirkegård.
Men der var bekymringer.
Måske var det en fejl
at fremsætte en hypotese, som muligvis aldrig kunne efterprøves,
om rituel gravlæggelse.
Hvad, hvis det bare var en stor bunke knogler?
Hvad, hvis vi aldrig finder mere?
I 2018 vendte vi tilbage for at udgrave Dinaledikammeret.
DINALEDIKAMMERET
Og så fandt vi gruberne.
Vi så på hinanden og sagde: "Det ligner en begravelse."
Pludselig gav det hele mening.
Vi forstod, der altid havde været grave.
Det var ikke en bunke knogler.
Det var grave i hulen.
Vi snakkede udenom i lang tid.
Vi fandt på alle mulige bortforklaringer.
"Man må forstå, at begravelse er noget særligt.
Man skal grave et hul, lægge liget i det og dække det til.
Det er nok ikke det, vi ser her."
Men da vi fandt noget, som lignede et gravet hul med et lig i,
som var blevet dækket til, stod det klart.
Så tænkte man: "Ja, selvfølgelig.
Det er en begravelse, og det ligner det,
vi ser i samfund, hvor man praktiserer begravelse.
De tidligste menneskebegravelser findes i Israel.
De er mellem 100.000 og 120.000 år gamle.
FOR 100.000 ÅR SIDEN
Naledis begravelser er mellem 236.000 og 335.000 år gamle.
Ikke blot lidt før vores.
Flere hundred tusind år før de første beviser på, at vi gjorde det.
Det er markant.
Men det blegner set i lyset af,
at de blev udført af en ikkemenneskelig art.
Det er skelsættende.
JOHANNESBURG SYDAFRIKA
WITWATERSRAND UNIVERSITET
INSTITUT FOR EVOLITIONSSTUDIER
Palæoantropologer har fundet hundredvis af fossiler fra andre end Homo naledi
i Cradle of Humankind.
Men mange er kun små stumper.
Et par tænder eller et stykke kæbeknogle.
Der er intet som naledi-fundet,
hvor vi har skeletter af mange individer i forskellige aldre.
Jeg vil prøve noget nyt.
Jeg vil tage alle vores fund og se, om vi kan lave et skelet af en voksen.
Okay, jeg tror, det er…
Vi vil vide, hvordan den løb og klatrede,
hvordan den brugte fingrene, samtidig med den brugte fødderne.
Så er man nødt til at se et komplet skelet.
Godt.
-Har du ham? -Ja.
Okay.
Så…
…her har vi det øverste af kraniet og øjenbrynsbuen.
Den lægger vi der.
Ja.
Nu skal vi bruge et nakkeben, ikke?
Okay.
Når man ser på misfarvningen af hans tænder, er det…
-Det er utroligt, ikke? -Det må vi give mere opmærksomhed.
Hvad med at stille kraniet oprejst på noget af det der bløde
og rykker alt lidt bagud?
-Det ville jeg ikke gøre. -Ville du ikke?
-Jeg tror ikke, kraniet kan holde til det. -Ikke det?
Jeg vil kunne se øjnene.
Jeg begraver mig i mine tal.
Det ligner mere et ansigt.
Nu kan man se ham i øjnene.
Okay.
Det ikke er et menneske. Menneskelige ryghvirvler er dobbelt så store.
-Okay, værsgo. -Godt.
Hvor er det smukt.
Det er sådan en.
Lige der.
Smukt.
Nogle siger, de ikke er aber. Nu skal du se, hvorfor det ikke er en abe.
Derfor.
Hvad ligner mest?
Den enorme længde fra en abe med knogang,
der har udviklet sig til at klatre i træer med store gribefingre.
Men ingen tommel.
Helt uden gribetommel.
Og den hånd? Den ligner min hånd.
De ligner os så meget, og dog ligner de os slet ikke.
Skelettet har mange træk, som er tæt på det moderne menneskes.
Nogle træk ligner de tidligste hominiders.
De forskellige knogler
pegede i to forskellige retninger.
Først tænkte vi: "Er her to forskellige slags?
Tre forskellige slags?"
For der var træk, vi ikke forventede at finde sammen.
Men efterhånden som vi fandt flere knogler, så vi,
at de var ensartede, men det var et mønster, vi ikke havde set før.
Som en følge deraf betegnede vi det som en ny art.
Det skal tages med et gran salt, når vi rekonstruerer fortidens homininer.
Uden en tidsmaskine ved vi ikke, hvordan de så ud.
Var de behårede, mørkhudede, lyshudede?
Det kan man ikke vide, for det viser skelettet ikke.
Men vi har mange knogler, så vi ved, hvordan de var bygget.
Vi kan komme med et kvalificeret bud på, hvordan deres muskler var,
og så kan vi tilføje hud og måske hår.
Hvis naledi kom ind i lokalet…
…ville hun komme gående på to ben.
Hun ville gå næsten som et menneske.
Hendes bevægelser ville være anderledes.
Hendes længere arme ville svinge på en anden måde.
Ude i lyset så de sikkert skrækindjagende ud.
Deres næse stikker ikke frem.
Næsen er ret flad,
meget flad, som en abenæse.
Deres tænder er meget lig vores,
men deres kæbe er fremskudt.
Øjenbrynsbuen strækker sig over begge øjne.
Den ville virke fremmedartet.
Der er ikke et bedre ord.
Hvis hun gengældte vores blik, ville vi måske se noget i hendes øjne.
Den ville virke menneskelig, men ikke som du og jeg.
De var ganske små.
Jeg er lille. Måske var de på min højde.
Måske 120 til 160 centimeter.
De er tynde.
Deres ben og arme er tynde.
Og deres fødder og ben var
velegnede til at gå lange strækninger.
at bevæge sig rundt i store områder.
De var bedre til at klatre, end vi er.
Vi mener, de klatrede i træer eller på klipper eller begge dele
i højere grad end mennesker i dag gør,
og at det var en vigtig del af deres liv.
Vi ved ikke, om naledi havde et sprog.
Man bør ikke antage, at de havde et sprog.
At antage, de havde gode kognitive evner for kommunikation,
er ganske rimeligt.
Størstedelen af vores måde at kommunikere på i dag
som moderne mennesker,
foregår ikke med ord.
Vi viser. Jeg gestikulerer, ikke?
Vores øjne lyser op, vi løfter brynene.
Noget af det interessante ved mennesker er vores små hjørnetænder.
Mine er ret store af et menneskes at være.
Men når man ser på gorillaer, chimpanser og andre primater
har de ofte meget lange hjørnetænder.
Når man viser dem sine hjørnetænder, truer man dem.
De kommunikerer med dem, de kommunikerer trusler.
Mennesker kommunikerer et smil med dem.
Naledi har fine, små hjørnetænder.
Naledi smilede. Med stor sikkerhed.
Homo naledi tilhørte slægten Homo.
Der har været mange medlemmer af slægten Homo de sidste 2,5 millioner år.
NEANDERTALERE
Deriblandt os, Homo sapiens.
Homo er den eneste slægt på jorden,
som har kunnet se på en sten, tage en sten op og se på den
og blive klar over, at i stenen…
…findes et stenredskab.
En utrolig bearbejdning af den til det her.
Vi har ingen beviser
som forbinder Homo naledi og redskaber.
Men vi ved, at Homo naledi havde evnen,
for alle medlemmer af slægten Homo har i to millioner år haft den evne.
Evnen til at forestille sig ting
og gøre dem til virkelighed.
Og…
…til at lære andre at gøre det.
Så Homo naledi tilhører familien af slægten Homo,
som gør de fantastiske ting.
De levede komplekse liv, hvor de spiste planter og dyr
og ændrede verden omkring sig.
De havde dybe følelser for hinanden.
Og i tilfældet Homo naledi
gav de sig af med noget, som per næsten enhver definition
er bevidst begravelsesadfærd.
Dette anderledes sind, naledis sind,
har det menneskelige træk at begrave sine døde.
Det ventede vi ikke at finde hos en forfar som naledi.
Det er ikke betinget af store hjerner, som vi har.
Vi har en fin historie om en stadigt voksende hjerne.
Den uundgåelige udvikling af en lille hjerne til en stor hjerne,
og at det er den store hjerne,
som fører til den komplekse adfærd, vi forbinder med mennesker.
Så smider vi naledi som en bombe.
Det mærkelige ved naledis hjerne er, at den er lille.
Naledis hjerne er på størrelse med en appelsin.
En tredjedel af vores.
Når man hører det, tror man måske, de var dumme.
Fordi deres hjerne er så lille.
Men det er ikke nødvendigvis sandt.
Det handler ikke om hjernens størrelse, men om hvad hjernen kan.
EKSPEDITIONEN 2022 DAG TO
I dag får vi den store hulerundvisning.
Vi skal op ad Dragens Ryg
og vise Agustin Skakten.
Hold dig tæt på, Agustin.
-Bliv nu ikke væk. -Jeg gik og nød udsigten.
-Pas på her, Agustin. Her er glat. -Ja.
Brug trinene.
-Vent, til jeg siger til. -Okay.
Vi vil have én igennem ad gangen, for det tilfælde den styrter sammen.
-Godt. -Det bør den ikke, men det kan ske.
SUPERMANPASSAGEN
Kom du bare op.
-Fortsæt. Du kan gå begge veje. -Ja.
Du kan stå op.
Du befinder dig nu der, hvor naledi var.
-Hvis du lægger… -Ja.
-Kan du se skinnebenet? -Ja.
-Det er langt og tyndt. -Ja.
Det er svært at tro, det ikke er et naledi-skinneben.
-Ja. -Sluk lygten, og se her.
-Se den tykke cortex. -Hold da op. Ja.
Ja.
-Hold da op. -Kan du se?
Ja.
Manner! Manner, det her er fedt.
Dette er Dragens Ryg.
Hvor er det, du viste mig,
hvor I mener, der var en misfarvning.
-Er det under… -Det er lige herunder.
Hold da op.
-Du godeste! -Ja!
Tak, skal du have.
-Det ligner… -Et lille ildsted på denne størrelse.
-Ja. -Passer det?
-Ja. -Helt bestemt.
-Det har I lige fundet. -Nemlig.
Det er forbløffende.
Tydeligt ildsted.
Tydeligt ildsted. Helt sikkert.
Nogen tændte et bål og lavede mad over et.
På det gulv her.
Det må være Homo naledi.
Det er i samme dybde, som knoglerne lå i i Dinaledikammeret.
Så det er nok fra samme tid.
Noget i retning af 250.000 år gammelt.
Det er den forkullede knogle.
-Det er forkullet knogle. -Det er fedt.
Det er…
Jeg vil sige, det er fra en lille…
…fra en lille antilope.
-Fra et forben? -Fra et forben, ja.
Noget på størrelse med en springbuk.
-Naledi-mad! -Hold da op!
Det er helt utroligt.
Arkæologer har sagt:
"Det er umuligt, at Homo naledi lavede ild."
Og nu har vi sandsynligvis beviset.
Det er stort.
Godt gået.
Det er svært at tro, at de rejser
til meget farlige steder uden ild.
Alt peger på, at det er vejen ind til Dinaledi, ikke? Der ikke en anden vej?
Der er ingen spor af nogen anden vej til Dinaledikammeret.
Der er kun denne vej.
Hvis du falder eller glider, så bliv, hvor du er. Vi kommer til dig.
Og så klarer vi det der, eller vi forklarer på afstand,
hvad du skal gøre, afhængig af, hvordan du har det.
Du hægter en og derefter den anden. Der skal altid være mindst en på rebet.
Har du lys nok?
Nå…
-Agustin? -Ja.
-Ser du det flade stykke bag rebene? -Her?
Ja, klatr op på det. -Okay.
-Den lille hylde, ikke? -Hylden er det svære.
Okay.
-Man skal ikke gøre det her i mørke. -Nej, er du vimmer?
Hvor får man fodfæste? Jeg trækker mig…
-Jeg sætter knæet i. -Ja.
Træk dig op ved hjælp af rebet.
Det er vist bedst bare at bruge overkroppen.
Sådan.
Skidegodt.
Og tænk en ting, Agustin… Se over mod mig.
Så skulle de over den åbning.
-Før sprang vi over. Tænk at få et lig… -Laver du gas?
Nej. Det var et spring. Vi sprang derover.
-Forestil dig… -Ja.
En person kan ikke få et lig over.
-Nej. -Det ville falde ned.
Umuligt.
-Jeg tror… -At aflevere…
Jeg tror, det vil være godt at lede efter en Homo naledi dernede.
Efter den, som ikke klarede den.
-Nå, er du klar til at se Skakten? -Ja.
Okay.
Du er ved toppen af Skakten.
-Er det skakten? -Ja, lige der.
Kors i hytten!
Så skal du 12 meter ned,
indtil du kommer ind i Dinaledikammeret.
Og det er den eneste vej ind.
Uanset hvor mange mål, man sætter på,
er det svært at formidle.
Hvis man kravler igennem den…
…for at begrave et lig derinde…
-Derfor skulle du herop. -Ja.
Du har ret. Det må være sådan.
Du skulle se turens begyndelse.
Første gang jeg klatrede herop,
var min søn, Matthew på 15, med.
Jeg sendte ham ned i det hul for at tage billederne,
og fik min Årets Far-badge.
-Jeg måtte se, det var virkeligt. -Ja.
Og jeg sad her i tre kvarter alene i mørket.
Sluk lygterne et øjeblik.
Forestil dig den tur helt uden lys.
Ja. De må have haft ild.
Nu vil jeg lade, som om jeg er Homo naledi med ild.
I er min familie. Vi har samlet kvas.
Vi begiver os ind et mørkt og farligt sted.
Og jeg tager den med herover.
Nu laver jeg et lille bål lige her.
Når man kommer langt ind i hulerne
og som naledi og er god til det, så er det vanskeligt.
Hvad gør man så?
Man tager lidt ild og sin familie med.
-Skal et familiemedlem komme med lidt ild? -Nej.
Går det? Der var den.
Ild ændrer, hvordan man opfatter og oplever verden.
Man ser anderledes.
Man hører anderledes.
Ens hjerne og krop er anderledes i hulerne.
Men det lykkes.
På turen op ad Dragens Ryg
tænker man over, hvordan Homo naledi havde det psykisk og fysisk,
mens de bar deres afdøde fæller derop
for 250.000, 280.000, 300.000 år siden.
Tænk, hvad det må have krævet
at transportere de afdøde individer.
Og det ligger til ens kultur at gøre det.
De slæbte liget, tre-fem af dem bar liget
og kom frem til hulen, som var bælgmørk.
Og så måtte de kravle,
mens de slæbte liget med.
Var liget slapt? Var det stift af rigor mortis?
Var det allerede bukket sammen? Surrede de det?
Så kigger de ned gennem Skakten.
Den yderst vanskelige skakt.
De klatrer ned.
De får skrammer og sætter liv og lemmer på spil
for at få anbragt deres døde kammerat det rigtige sted.
Så kommer de ned i Dinaledikammeret.
Og de graver et hul.
De graver det nok sammen.
Måske lærer en fra sig.
Jeg ved det ikke, men det har krævet en gruppe.
Når vi ser på, hvad naledi gjorde,
tænker jeg på, hvad der sker, når nogen dør i vores samfund.
Vi har specialister, som har til opgave at tage sig af det.
Præster, bedemænd,
shamaner.
Når et individ dør, samles de,
og en fører an i et ritual.
Messede de?
Sang de?
Sad de bare og holdt hånd, når liget var begravet?
Hvorfor gør man sig det besvær at anbringe et lig et bestemt sted?
For ikke at tale om er meget særpræget sted, som naledi gør.
Det er let at svare på.
Kærlighed er et stærkt incitament.
Man siger: "Jeg vil ikke kunne bære at se dit lig blive revet i stykker.
Jeg vil ikke kunne bære at se dit lig gå i forrådnelse."
De vendte hele tiden tilbage til de huler
og begravede deres døde igen og igen og igen. Det…
Selvfølgelig holdt de af dem.
De førte dem til overgangen
fra liv til død.
Så klatrer og kravler de hele vejen ud.
Og jeg vil så gerne opleve det øjeblik,
når de første tre, fire, fem kommer ud fra hulen
efter mange farefulde timer
og en meget belastende og traumatisk oplevelse
og går ud i solskinnet.
Hvad gør de i det øjeblik?
Omfavner de hinanden?
Går de bare deres vej?
Man kan iagttage aber hele dagen. Jeg kan i hvert fald.
De lader den lille få det.
Og han jagter ham.
De er vokset op sammen
og interagerer socialt.
Sociale bånd, samvær, iagttagelse af hinanden.
Den sociale adfærd er typisk for primater.
Når de aber oplever et tab…
…når deres unge, mor eller bedste ven dør…
…bliver de dybt følelsesmæssigt påvirket,
ligesom når vi mærker fraværet.
De samles, prikker til den, sidder hos den.
Er det en unge, bærer moren måske rundt på den.
Men de reagerer ikke som gruppe. De reagerer ikke systematisk.
Det, vi ser hos naledi og hos os,
er, at når et medlem af et fællesskab eller en familie dør,
samles vi og gør det rigtige og nødvendige for individet og for fællesskabet.
Homo naledi gjorde ting med deres døde, som intet andet dyr gør.
Bortset fra mennesker.
Så man må spørge sig selv:
"Er de os?"
Binder den kærlighed og omsorg for andre os sammen?
Ansvarsfølelsen.
Det kan lyde skørt, men er det, hvad der gør os til mennesker?
I 2017 gravede mit hold for bunden af Skakten.
Jeg sad i kommandocentralen.
Og forskerne dernede
vinkede for at få min opmærksomhed.
Jeg kiggede og så små fingre dukke frem.
Man ser fingerknoglerne og leddene.
Der lå også andre knogler.
Et par hånd- og håndledsknogler.
LANG KNOGLE
Det lignede knogler fra et lille individ.
TÆNDER
Måske er det et barneskelet.
Det er meget usædvanligt.
Antallet af forhistoriske barneskeletter…
Man kan nok tælle dem på én hånd og have fingre tilovers.
Det kan være et barn af en anden art,
ikke et menneske, flere hundrede tusind år gammel.
Hvem ved, hvad vi finder?
Der kan være madpartikler, DNA, proteiner.
Det kan være den eneste gang, man gør sådan et fund.
Men det er meget skrøbeligt.
Jeg ville ikke udgrave det.
Så hvordan fik vi det fra hulen til laboratoriet i ét stykke?
Vi støbte det ind i gips,
præcis som man gør med et dinosaurfossil i felten,
og bragte det hele ud af hulen.
Det var meget vanskeligt.
Det er en stor klump gips,
og den skulle igennem en skakt på 19 centimeter.
Jeg tog det med over til CT-scanneren på Charlotte Maxeke Hospital,
hvor min kone arbejder. Hun er radiolog.
MEDICINSK CT-SCANNING I LAV OPLØSNING
Og man ser liget af et barn.
3D-REKONSTRUKTION BASERET PÅ 3D-SCANNING
Det ligger nærmest i fosterstilling.
Jøsses, der er nogen derinde.
Så fik vi øje på noget utroligt.
Det havde en anden tæthed.
En sten.
Stenen ignorerede vi først.
Vi ledte ikke efter sten.
Jeg ledte efter knogler, ikke?
Der er meget få sten i det kammer.
Vi finder dem næsten aldrig, og de er oftest stykker af loftet.
Men den sten lignede ikke bare en sten.
Den lignede et redskab.
Vi kalder den "den redskabsformede sten".
Og det er bemærkelsesværdigt, at den ligger i hånden.
Stenredskaber er vigtige for slægten Homo. Men hvad har vi ikke?
Et fossil fra slægten Homo,
som holder fast i et redskab og signalerer: "Det er mit."
Det har vi ikke.
Før nu.
Hvis det virkelig er et redskab,
er det det første eksempel på et redskab i hånden.
Og så ligger den i en grav.
Hvis man lægger betydningsfulde ting hos de døde…
…hvad signalerer det så?
Det er næste trin i begravelsesadfærd.
Det er…
Det er næsten mere, end man kan ønske sig.
Hvis det er så betydningsfuldt, at man sætter sit liv på spil
for at bringe sine døde til særlige steder
og giver dem redskaber, som man bruger,
tager redskaberne ud af brug og giver dem til de døde,
så gør man sig nogle tanker om livet og døden,
og muligvis om et efterliv.
Hvorfor give en død et redskab, medmindre man mener, de skal bruge det?
Hvis den redskabsformede sten er et redskab,
bliver det barn et af de mest berømte individer,
der er fundet i arkæologiens historie.
Men ud fra de billeder, vi har, kan vi ikke fastslå, at det er et redskab.
Det kræver bedre billeder.
Det kræver en scanner med højere opløsning.
GRENOBLE FRANKRIG
Den medicinske scanning slog ikke til.
Den kunne ikke bevise noget.
Derfor er vi her.
ADGANG FORBUDT
Jeg er kommet til denne fantastiske, kolossale maskine,
fordi det er den eneste maskine i verden…
…som kan tage barnet i en gipsskal…
Jeg holder hænderne under.
…og scanne det ned til en milliontedel meter
og give os et billede,
Vinklen skal være 45 grader.
…af den redskabsformede sten og dens overflade,
så vi kan fastslå, om det er et redskab eller blot en redskabsformet sten.
-Vi tester det. -Okay.
Okay.
Der er ingen herinde.
Det minder om en røntgenundersøgelse på et hospital,
men man har lidt mere kraft.
LOKALE AFLÅST
Med "lidt" mener jeg 10 i 14. gange så kraftig.
Altså 10 efterfulgt af 14 nuller.
Den form for røntgenundersøgelse skal man ikke ønske at blive udsat for.
Selv hvis man er rask før undersøgelsen, er man død bagefter.
Forestil jer et charcuteri.
Man tager en pølse og skærer den i skiver.
Det er det, vi gør.
Fossilet er en stor pølse, og vi skærer pølsen i skiver.
Men vi gør det ikke med en kniv.
Vi skærer ikke rigtigt. Vi laver virtuelle skiver.
Når hele pølsen er skåret i skiver,
kan man sætte skiverne sammen igen.
Så har man pølsen i tre dimensioner.
Vi scanner ned til cirka 20 mikroner.
Når man vil have så præcise data, går det virkelig langsomt.
Og?
Vil du se de første resultater?
Ja. Vildt gerne.
Nu går vi til 3D.
Den er smuk.
Hold da op.
Kan du zoome ind på kanten foroven?
-Den? -Ja.
Det kan være…
Der kan være huggemærker langs den kant.
Det er en æg, ikke? Det er en…
Jo.
-Den er ganske skarp. -Ja.
Det ligner et knivsblad, ikke?
Når man ser en meget skarp æg, som er buet,
og ser ud til at være beregnet til at skrabe eller forarbejde træ med,
og det ser ud, som om der er hugget små flager af det,
så begynder det virkelig at se ud, som om æggen er tildannet.
Jeg synes, det ligner et redskab.
Det har været brugt i et godt stykke tid.
Det kan meget vel være et redskab.
Og det vil ændre vores måde at opfatte verden på.
Og…
…det er spændende og lidt skræmmende på samme tid.
Mere spændende end skræmmende.
Jeg har været med til at gøre store fund før, men…
…hvis det er et redskab, er det det største, jeg har været med til.
Helt sikkert.
Der er en mulighed for,
at en skabning, som kom før menneskene, har lavet den.
Den tænkte måske over et efterliv.
EKSPEDITIONENEN 2022 DAG FIRE
Jeg bryder mig som regel ikke om at tale om ting som åndelighed,
for det er ikke videnskab.
Men Agustin og hans hold har fået mine øjne op for
hellige steder og særlige steder.
Og en, som kender det store billede,
må ind i Dinaledikammeret
og se og opleve det.
Og begynde at finde de svar, man ikke kan få fra en optagelse.
Godt. Som sædvanlig tager vi udstyr på, og der er briefing.
Noget nyt er, at jeg skal ned i Dinaledi i dag.
Se, hvor Maropeng smiler.
Jeg har sagt, at jeg aldrig kommer derned,
men jeg føler mig i god form og tyndere, så jeg går ned.
Drop den grimasse.
Da jeg hørte det, tænkte jeg…
TEKNIKER
"Det bliver en lang dag."
Jeg havde aldrig troet, jeg skulle ind i det kammer.
Jeg er på vej til de 57.
Hvis jeg nogensinde skulle ned i det system,
var det ved at være for sent.
Jeg er nervøs, for det er et af de vanskeligste rum at nå.
Nu er han i god form.
Han har trænet uden at sige det til nogen.
-Er det i orden? -Ja.
Farveller.
-Spyt efter mig. -Pøj-pøj.
DRAGENS RYG-SKRÅNINGEN
-Det går fint, Maropeng. -Okay, godt.
Sådan.
Jeg følger den rute, som Homo naledi fulgte
med lig ind til det sted, hvor de begravede deres søde.
DRAGENS RYG-SKRÅNINGEN
Turen op ad Dragens Ryg og alt det
har vi taget sammen med ham et par gange.
Men turen ned gennem Skakten…
…det er noget helt andet.
-Må jeg begynde? -Ja.
-Er Maropeng kommet igennem? -Ja. Jeg kravler ned sådan her.
Og så sådan?
-Ja, hold fast i… -Ja.
Jeg skal lige have foden under mig.
-Ja. -Sådan.
Ja.
Sikke en … Okay.
Fortsæt.
Fortsæt bare ned.
Godt.
-Sådan? -Hele vejen, ja.
Uden fodfæste?
Uden fodfæste.
Jeg sidder fast.
Hvad? Går det?
-Ja. -Okay.
Ja, sådan. Ja.
-Sådan? -Ja, sænk hele kroppen ned.
Ja.
Var det nemt ved spidsen?
Ikke der. Okay?
Hvad gør jeg nu?
-Ja. -Her?
Okay. Ja.
Jeg sidder lidt fast.
Du skal nok lidt op.
Jeg har kilet mig selv fast.
Hold da op.
Godt.
Okay.
Brystkassen sidder fast. Der mangler en centimeter.
Ja.
Har du en hammer?
Godt så.
Jeg er forbi.
Du er nede. Det var det.
Sæt foden ned.
Lad mig lige…
Er jeg i vejen?
…fatte det.
-Hold da op. -Ja, du er inde! Efter hvor mange år?
Mere end otte år.
Hold da op.
Godt klaret. Ja.
-Tænk, at jeg er her. -Ja.
-Jeg troede aldrig, det ville ske. -Ja.
Du milde.
Lee er nede.
Du godeste.
-Du står i… -Hill-forkammeret.
HILL-FORKAMMERET PASSAGE TIL DINALEDI
Jeg har set det på TV.
Nu er du her.
Helt utroligt.
Ja.
Velkommen.
Mand.
Ja, godt klaret!
Nu vil jeg gerne gennem passagen til Dinaledi.
DINALEDIKAMMERET
Du milde.
Se på væggen her, venner.
Det er helt afgjort indridsninger.
Det er billedtegn.
Det er vildt.
På hjørnet ved indgangen er der indridsninger.
BILLEDTEGN
Og de er præcis, hvor de skal være, hvis man markerer indgangen.
Der står: "Gå den vej.
Gå ind til Dinaledi.
-Kan det ikke være naturlige… -De er ikke naturlige.
Hvordan kan noget naturligt gå den vej eller i den retning?
Hvordan gør man det? Og her er intet.
Herovre er der ingenting.
Jeg tror også, her er et.
Kan du se det her?
Tror du ikke, det er ridset ind?
Det må være ridset ind.
Hold da kæft.
Jeg har studeret symboler og klippekunst,
men det hører ikke sammen med de skabninger med de små hjerner.
Hvis det er naledi…
Et helt andet niveau.
Kors i hytten.
Nu går vi gennem passagen til Dinaledi.
Nu slukker jeg min UV-lygte.
Jeg tænder min pandelygte.
For første gang
er jeg i Dinaledikammeret.
DINALEDIKAMMERET
Okay.
Hold da op.
Jeg troede aldrig, jeg ville komme herind.
Når man kigger op, ser man det pragtfuldt loft.
Nu ser jeg for første gang,
hvad vi kalder Element 1, graven.
Du milde. Det er…
Jeg ville ønske, at alle kunne se det i virkeligheden,
for når man ser det herfra, er der ingen tvivl om,
at det rent faktisk er en grav.
Hold da op.
Der er en tydelig afgrænsning.
Det er fantastisk.
Man er nødt til at komme herind, for her er meget stille.
Og her er roligt og gravkammeragtigt.
Man forstår, hvorfor de kom hertil.
I otte år har jeg siddet og kigget på det her, og…
…jeg var overbevist om, at jeg aldrig ville komme herind.
Det er meget bevægende. En stor del af mit liv
har jeg set folk gå ind og ud herfra.
Jeg har sat folks liv på spil herinde.
Her er fuldstændig betagende.
Tak, venner.
Jeg var gået i graven med en forkert opfattelse af stedet.
Jeg ville ikke have set det.
Mere til den side. Ja.
Ja!
Jeg går i panik. Jeg er helt i panik.
Jeg er der ikke og ved ikke, hvad der sker.
Ja, Skakten.
Jeg ved, hvor svært det kan være. Og at sidde der og vente…
Man tænker: "Er der noget galt?
Er der en, som sidder fast?"
Det er Berg-Berg.
Det er vildt.
-Hej. -Velkommen tilbage.
Jeg er tilbage.
Det er det vildeste, værste og smukkeste, jeg nogensinde har prøvet.
Ja.
Hold da op.
Det er utroligt.
Der må være snesevis af lig begravet dernede.
-Der er vist indridsninger på væggen. -Indridsninger?
-Vil du have en hånd? -Ja.
Du får en krammer.
Jeg vil også kramme alle. Hold da op.
Okay.
Det er vanvittigt.
Jeg er totalt udmattet.
For otte et halvt år siden sagde jeg, at jeg aldrig ville komme derned.
-I dag gjorde du det. -Ja. Det er ufatteligt.
-Skal du derned i morgen? -Nej.
Jeg forstår ikke, hvad der skete med mig.
Oplevelsen har gjort mig til et andet menneske.
FIRE MÅNEDER SENERE
Turen til Dinaledi påvirker mig stadig dybt.
Da jeg så det her…
…hallucinerede jeg.
Kender I de film om matematikere eller fysikere,
hvor lysende tal dukker op i luften rundt omkring dem?
Det skete for mig derinde.
Det burde ikke ske for en som mig.
Men det gjorde det.
Jeg glemmer aldrig det øjeblik,
da jeg kom ud og sagde, at der var indridsninger.
Jeg havde ikke vist jer dem. De lå på min telefon.
Jeg fandt fotoet og vendte det over mod jer,
og Agustin sprang op,
og John begyndte at fumle med sin telefon.
Så vendte I jer og viste mig det der.
Det er havelågen lavet af neandertalere
for 60.000 år siden i Sydspanien på Gibraltar
Til højre har vi en havelåge, som næsten svarer til den til venstre,
lavet af Homo naledi.
De er næsten ens.
Nu skal I se en, som er lavet af en tidlig Homo sapiens.
Det er Blombas,
den tidligste kunst fra Homo sapiens.
80.000 ÅR GAMMEL BLOMBAS-HULEN, SYDAFRIKA
Homo naledi.
Efter min mening har vi lige set tre arter,
som alle tegner det samme mønstre.
Det er helt vildt.
Det ændrer definitionen af, hvad der gør os til komplekse mennesker.
Vi er tilsyneladende ikke så komplekse og særlige,
for vi kan have lært det af andre. Vi er ikke noget særligt.
Hvorfor kan det ikke bare være
medfødte, fælles former i vores hjerner? De er genetisk bestemte.
Det må da ligge i os.
Det må Rosettestenen til hjernen,
sprogene og symbolerne, som alle hjerner deler?
Den redskabsformede sten,
som lå begravet næsten lige nedenfor indridsningerne?
Den er fra Blombas.
Lad mig vise dem sammen.
Kene er ved at besvime.
Og…
…det er ret bemærkelsesværdigt.
Hvis jeg skulle ridse i hård frådsten,
skulle stenen ligge godt i hånden og have en lille spids,
jeg virkelig kunne hugge med.
Homo naledis redskab kan være…
Jeg vil hævde, det er meget sandsynligt,
at det er det ældste bevis på et redskab,
som et medlem af slægten Homo har skabt billeder med.
Hvad stemmer du for, Kene? Redskab eller ej?
Det er en pen.
-Den penneformede sten. -Den penneformede sten.
Det er lidt fjollet.
Ingen af os tør bruge ordet, fordi vi frygter folks reaktion,
når vi siger, at Homo naledi lavede kunst i hulen.
-Ja. -Det gjorde de.
-Med et redskab lavet til formålet. -Ja, ikke?
De tager redskabet…
…og placerer det i den dødes hånd,
så vedkommende kan tage det med.
Hvorfor begraver vi lig?
Mange vil svare, at vi begraver de døde,
fordi vi tror på noget hinsides.
At lægge de døde under jorden er en del af rejsen,
det skaber en forbindelse til den næste verden.
Forestillede naledi sig,
at døden er en overgang til et andet sted?
Det er svært at slippe den tanke,
når naledi bogstaveligt talt foretager en rejse til et andet sted
for at anbringe de døde.
Mennesker skaber steder med stor betydning.
Mennesker bygger høje rum og steder,
som skal få andre til at føle sig små.
I Dinaledikammeret føler man sig meget lille.
Man kan ikke gøre det, naledi gør,
medmindre man tror fuldt og fast på, at det hele,
billederne, lyset, ilden, kammeratskabet,
udsmykningen af væggene…
…at tage sig af de døde…
…at det hele betyder noget.
Når man taler om tro og trossystemer,
kan man se 250.000-300.000 tilbage i tiden
og sige: "Der. Der er en kim…
…en begyndelse…
…håndfaste beviser…
…på den utrolige evne
til religiøsitet og til sidst religion…
…som blomstrer og vokser, på godt og ondt,
hos mennesker i dag."
Ville jeg kalde det "åndelighed", hvis jeg oplevede det hos mennesker?
Ja. Men de er ikke mennesker.
Selv efter flere års forskning
ved jeg ikke hvordan det var at være naledi.
Deres knogler viser mig ikke deres liv.
Rising Star-systemet rummer det største fund af hominider nogensinde.
Men der var mange ting, vi ikke havde fundet.
Det var, som om vi var nået til et punkt,
hvor vi havde et lillebitte indblik,
som slet ikke var nok til at forstå, hvem de var.
Og så, på den sidste ekspedition,
sker der underligt nok det, at…
…i Dragens Ryg finder vi et lille ildsted, og pludselig er der ild.
Og der er symboler.
Og Kene, du fandt mad.
Når man ved, hvad nogen spiste,
kender man deres sjæl.
Man ved, hvad de laver.
Og pludselig har vi en kultur…
…med en anden art.
Jeg mener, det her…
…er komplekst på menneskeligt niveau…
…hos en anden art, og det fortjener respekt.
Det fortjener respekt fra hele…
…menneskeheden.
Tekster af: Henriette Saffron