Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DJ Vika!
Takovou babičku bych chtěl mít.
Parádní!
Jste hustá ženská!
Vyfoť nás!
Úžasný! Moc vás obdivujeme.
Můžu fotku?
Všechny vás adoptuju. Jako vnuky.
Vika! Vika! Vika!
Tak.
Vynadej někomu! To je ono!
A teď zamiř. Vystřel z něj na mě.
Paráda. Fantazie.
Jseš jak z jinýho světa.
- Teda! - Teď se začnou dít věci.
Řekla jsem si, že nebudu stařena,
co jen posedává jako bluma.
Prostě ukážu, že se dá žít i jinak.
Skvělý! Úplná raketa!
Při práci stojíš, ne?
A hraju celou noc, do čtyř pěti do rána.
Hrát jsem začala po odchodu do důchodu.
Jsem speciální pedagožka.
Třicet let jsem pracovala v diagnostickém ústavu.
Za mřížemi!
Když mě přijímali, říkali:
"Vážně chcete do ústavu, slečno?
Do takového bahna? Běžte do televize!"
A já na to: "Ne, chci být tady. Berete mě?"
Dostala jsem dva týdny. Že když se osvědčím, tak mě vezme.
A už jsem zůstala.
Časem jsem tam dělala vedoucí a nakonec jsem se stala ředitelkou.
Pak jsem šla do důchodu.
Neuvěřitelný.
Z 80leté babky udělat modelku, teda!
Můj muž se obrací v hrobě.
Tohle je super.
- Mohlo by to... - Super.
Záchodová babi!
ROVNOST TOLERANCE
A tady je moje jeskyně.
Takové profesionální studio vidím poprvé v životě.
Tohle je syntetizátor. Používá se na...
Na efekty?
Je to na efekty?
Nejenom na ně, dá se na něj i hrát.
Úplná avantgarda!
A pustit.
Na začátku taktu, ať jde stopa.
Typický dance scratch . A teď.
Dobrý. Teď to bylo skvělý.
Vika a Varšava.
Visla.
Visla, Vika, Varšava.
Dobře.
Úsměv!
- Máš vnuky, ne? - To mám, zlato.
Můj vnuk je tak starý jako ty.
- A chodí na akce? - Proto říkám, že jsi můj vnouček.
A vídáš je někdy na akcích?
Oni nemají čas.
Jsou typově úplně jiní.
A myslím, že vnučka se i trochu stydí.
Podle mě se stydí.
Těžko říct, nemám s nima moc úzký vztah.
Nechci na ně tlačit, neumím si vztahy kupovat.
Nechávám to plynout.
Když to nejde, tak to nejde.
Ahoj!
- Krásná vůně. - Myslíš mě?
Můj vypůjčený muž.
Ahoj!
Vykoupaný v kolínské!
Ahoj Vikuš. Kdes byla, když jsem zvonil?
Nic jsem neslyšela.
Tak jo.
Dámy a pánové, srdečně vítám paní Szmytovou,
v zábavním světě známou jako DJ Vika.
Je považovaná za nejstarší dýdžejku v Polsku.
Občas mě napadalo,
jestli se v tomhle věku ještě vůbec dá něco dělat.
Už jsme blíž konci než začátku.
Proto o tom moc nepřemýšlím,
protože když se podívám na svoje datum narození,
říkám si, jak dlouho to ještě vydržím.
Nedávno jsem si dala vanu a nemohla jsem z ní vylézt.
Tak jsem se převalila na břicho, zvedla se na loktech
a nějak se vyškrábala.
To jsem měla volat souseda, aby mě vylovil z vany?
Musela jsem se naučit všechno zvládat sama.
Protože vedle sebe nikoho nemám.
Nikomu neříkám, co mě trápí,
nepřipadá mi to vhodné.
Lepší je se tvářit, že je člověk zdravý.
Pak si se vším poradí.
A doma v tichosti si poplakat taky nezaškodí.
- Nesnáším pohled na staré lidi. - Jenže na tom vůbec nezáleží.
Podíváte se do zrcadla a jste tam.
Já ukazuju stáří tak, že jsem sama stará.
Mám odvahu žít a ukázat se.
- Mám odvahu žít veřejně. - Není nutné se ukazovat.
Naopak, je to nutné. Před stářím neutečete.
A právě my můžeme ukázat stáří hezky.
Mladší už nebudeme, zlatíčka. Budeme jenom starší.
Ale bez zrcadla to člověk nevidí.
Do zrcadla se díváme každý den, drahoušku.
Prostě se musíme mít rádi takoví, jací jsme, a budeme zdravější.
A vy jste krásná ženská. Vážně.
- To bych radši hrála gayům. - Rozhodně. Tak hraj, řada na tobě.
Radši se dívám na mladé, protože při pohledu na ně mám pocit,
že mi zbývá ještě spousta času.
Při pohledu na staré si říkám:
"Krucinál, jak dlouho tady ještě budu?"
Když se na ty lidi podíváš,
nevíš, jestli stihneš všechno, co bys ještě stihnout chtěla.
Nějak nemůžu najít balanc, kruci.
Zatraceně, není to tak snadný.
- Koukni, co se děje, jéžiši. - Přijedeme pozdě, do háje.
Nějak to zvládnem.
Co když po nás budou házet rajčata?
Rajčata mi nevadí, já doufám, že po nás nebudou házet šutry.
Poslechni si tohle, tím začnu.
To všechny roztančí.
- Pozvi je na parket. - Jdu na to.
Prosím všechny na taneční parket. Pánové vyzvou dámy.
Kdo tančí, nestárne. Tak prosím.
Skvělý. Úsměv.
- Bezva, hotovo. - Fajn, teď já.
Dobrý? Ještě jednu.
Ráj, kavárna s tancem.
To by mě zajímalo, jestli se tam tančí i teď.
Můžem to jít vyzkoušet.
Netušila jsem, že mají v lázních tančírny.
- Když jsem byla v Szczawně... - Já myslela, že to jsou pohřebáci.
Viko, ty tvoje asociace.
A ona to přírodní léčebna.
Trávím hodně času mezi lidmi
a všímám si, jaké mají vztahy v rodině.
Občas vidím, že někdo vezme mámu na dovolenou.
Ptám se, jaké to bylo, kam jeli a tak.
Řeknou třeba: "Děti mě dneska pozvaly na oběd."
Já svým vnoučatům nic nevyčítám.
Absolutně ne.
Ale každý měsíc mi nevolají.
Spíš jednou za půl roku, tak nějak.
- To je hodně málo. Jednou za půlrok? - Rozhodně ne každý týden.
Neměla jsem možnost věnovat vnoučatům čas.
Když vyrůstaly, pracovala jsem nebo jezdila za hranice.
Nebyl to život, který by mi umožňoval
vzít si vnoučata k sobě a starat se o ně.
Ten její nezájem se nedá nijak vysvětlit.
Že ti nikdy nezavolá ani za tebou nezajede.
Na to není omluva.
Proto se nijak neangažuju.
Kromě toho jsem taky přemýšlela nad stářím.
Že...
Že bez ohledu na to, jak blízcí si lidi můžou být,
staří je vždycky problém.
Starší člověk je problém,
něco, co mladým překáží.
Taková trochu zátěž.
Zátěž.
Dovolali jste se do hlasové schránky.
Po zaznění tónu zanechte vzkaz.
Ahoj, zlato.
Ahoj.
Už musím.
Jestli člověk v životě něco potřebuje,
tak rozhodně něžnost.
Ale takovou...
Takovou něžnost, kterou už...
Kterou už mít nemůže.
Nemůže.
Když ti odejde partner, jsou to těžké chvíle.
Ano.
Tehdy si vzpomenu na stáří.
Na které zapomínám,
když hraju.
- Budeš se tím přikrývat? - Jo, něčím se přikrýt musím.
Vzpomněla jsem si na jeden vtip.
Chlap se opije a jde do postele s holkou.
Ráno se vzbudí a podívá se na ni.
Je stará, škaredá, má vrásky.
Tak se ptá: "Kolik ti je?"
"Na kolik vypadám?"
A on: "Takového věku se nikdo nedožívá."
Proto nemám žádné zálety.
Ale jestli je to dobře,
ukáže až čas.
Dokud je člověk fit, tak to jde, ale potom...
Nejvíc se bojím toho,
abych neonemocněla tak, že budu na někom závislá.
Bože chraň.
Letět ještě nemůže, teprve se nahřívá.
Balon chce trpělivost.
Nemůžeš na něj takhle. To už je balon k ničemu.
Neletí.
Prostě neletí.
Už letí! Jen leť!
Bravo!
Letí, koukni!
Vidíš? Odletěl!
Broučku,
podívej se na mě.
Koukni, jak krásně vyšla.
To jsem chtěl zachytit.
Spolu s tebou.
Vezmi si něco na sebe.
Pusinko, prosím tě, něco na sebe hoď.
Ale mně je horko.
- Obleč se, prosím tě. - Je mi teplo od vody, přestaň.
Nachladíš se.
Tak se nachladí. A co jako?
Nebo se posere. A co jako podruhý. Bože můj.
Já tě nechápu. Jseš nějakej rozhozenej, Krzysztofe.
Vidím, co se s ní děje.
A copak?
Nejsi tu kvůli potěšení ani na dovolené.
- Jsi tu kvůli práci. - A co dělám? Ležím snad?
To ne, ale nemůžu vystát tu tvoji náladu.
Jsem tu, všechno ti zapojuju. Co ještě chceš?
- Aby ses choval normálně. - Já se chovám normálně.
Jsi nerudný a vnitřně agresivní. Irituje mě to.
Viko, chovám se normálně, nech toho.
- Nedělej tady cirkus. - Mám toho dost.
Jsi vnitřně agresivní, napružený a vůbec rozhašený.
Na téhle akci musíš zachovávat klid a přemýšlet nad tím, co hraješ.
Ani ses neobtěžoval zeptat, co máme v plánu.
To je samý "zlatíčko, pusinko" a hovno z toho.
- Počkej, prosím tě. - Na hovno.
Tak si to odehraj, do hajzlu.
Tohle už je trochu moc.
Mě to tak sere, s odpuštěním.
- Jedno můžu říct jistě. - Ano?
Na takovou cestu už mě nedostane.
Do hajzlu, zatraceně.
Všechno nejlepší, mami.
Ať tě neopouští síly.
Ale taky nezapomínej, že nemůžeš zvládat všechno.
To se tak jenom zdá.
Musíš odpočívat, vždycky si najdi čas na odpočinek.
- Nehoň se tak. - Odpočívat nemám kdy.
Pravda je, že nemáme tak blízké vztahy
jako v jiných rodinách, kde jsou na sobě skoro závislí.
Ale mně to tak vyhovuje.
Opravdu.
Mně to tak stačí.
Mám svůj vlastní život.
Mám tolik práce,
že prostě nemám čas chodit k vám na neohlášené návštěvy.
Někdy je mi smutno.
Ale pak se podívám na ty, kteří jsou na tom ještě hůř,
a hned mě to zase přejde.
A proto to tak je.
- Hodně štěstí, zdraví! - Zbláznili jste se všichni?
Hodně štěstí, zdraví!
- To snad ne. - Vikuško moje nejmilejší.
Já vás majznu.
Bravo, nádhera!
To snad ne.
Hvězdičko moje. Nejkrásnější osmnáctka!
- Tak prosím. - Ten je od nás.
Kolik stojí ty malé?
Ty jsou po šedesáti.
- Krásné. - Tenhle je moc pěkný.
- Bude pod ním hodně dárků? - Prosím?
- Budete mít hodně dárků? - Ale prosím vás!
Dvě konzervy pro kocoura.
Jejda.
Jéžiši, moment.
Co za stromek takhle píchá?
Krucinál.
Nehodlám s takovým krámem ztrácet čas!
Stromeček prostě nebude.
Tak, teď ještě...
Ahoj!
Věděla jsem, že jsi to ty!
Jaká byla cesta?
Věděla jsem, že jsi to ty. Říkala jsem si, jestli tě poznám.
Kruciš, moc jsem se nevyfikl.
Pamatuju si, že ti to moc slušelo.
To jsem nezapomněla.
Odjela jsem ve čtyřicátém šestém.
Jitřní brána mi připadala velkolepá.
- Přitom je docela prostá. - Je to tak.
A jak na vás působí Vilnius?
Trochu smutně. Možná je to tím počasím.
Koneckonců tehdy byla válka.
Plné ulice lidí, všichni si nesli kufry a uzlíčky.
To byla úplně jiná atmosféra.
Podívej se, nikde nikdo.
Možná se všichni připravují na tu akci.
Leští boty.
Ahoj Vilniusi! Vítejte!
A přivítejte královnu parketu,
DJ Viku!
DJ Vika z Vilniusu pochází.
Je to její rodné město.
Prosím o potlesk pro královnu!
Jednu jedinou!
Miluju vás!
Milujeme vás!
- Děkuju, zlato. - Bylo to bezva.
Šlo to hladce.
- Fakt bomba. - Skvěle se s tebou hraje.
Děkuju!
Ty máš co na sebe?
Jasně.
Byla jsem takhle malá.
Natahovala jsem se na špičky, abych viděla tu panenku dole.
Žila jsem za skříní.
Asi docela dlouho.
Vycházela jsem jen večer.
Ve Vilniusu jsem žila asi na čtyřech místech.
Mám jenom střípky vzpomínek, bylo to hrozně smutné.
Všechny jsou to smutné střípky.
Všechny. Jak sedím ve skříni, ve sklepě a tak.
Když někdo zaklepal, nikdo mu nikdy neotevřel.
To víš.
Nemám vzpomínky,
které by byly šťastné. Ty vůbec.
Rodinu mi vzala válka.
Nemám žádné sourozence, tety, bratrance ani sestřenice.
Vždycky jsem si je přála, ale neměla jsem je.
Možná proto se mi nedaří udržovat těsné vztahy.
Protože jsem neměla rodinu.
Dámy a pánové,
v souvislosti s epidemií koronaviru v Polsku vás žádáme,
abyste ve vlastním zájmu zůstali doma.
Prosíme, zůstaňte doma.
Právě na zodpovědném přístupu každého z nás,
nejen dnes a zítra,
ale po celou dobu epidemie,
závisí zdraví a životy nás i našich nejbližších.
Koronavirus je reálné globální nebezpečí.
Nejzávažnější dnešní rozhodnutí zní,
že rušíme veškeré hromadné akce.
Netušila jsem, že toho mám tolik. Bože dobrý.
STÁŘÍ JE JEN MŮJ KABÁT
Nejde všechno tak snadno.
Teda...
To ale krásně vstávám!
Do pr... kýnka.
Není všechno tak, jak to vypadá.
Do prdele!
Ahoj mami.
Už ses vrátil ze Zelené Hory?
To jo, ale nechce se mi povídat po telefonu.
Nechce se mi.
- Nechce se ti? - Ale už jsme zpátky.
Nechce se mi.
Dobře.
- Tak ahoj. - Tak zatím. Ahoj.
Není nic,
nic, za čím by člověk běžel.
Není nic,
nic, co by člověk opravdu chtěl.
Není nic, není nic, není nic,
co by ti dalo proč žít.
Příští zastávka: Hlavní nádraží.
Nová doba, nové já.
Jsi báječný, drahoušku!
Děkuju! Ze tvé zahrádky?
- Ze zahrádky tady dole. - Děkuju, zlato. Pojď dál.
Ahoj sluníčko moje.
- Tady máš čaj. Prosím. - Bezva.
Za chvilku bude vylouhovaný.
Mám jablečný koláč a ještě ti donesu jiný.
Už jsme v éteru?
Ahoj!
Tady Marcin a Vika.
Ahoj.
My asi můžeme. Je všechno v pohodě?
Všechno je připravený. Chcete se přidat...
To snad není pravda.
- Kocour přerušil vysílání. -Život s ním není jen radost.
Díky, Saúdská Arábie, Emiráty!
Díky, že jste byli s námi a tancovali!
Snad jste si to užili!
Krucinál, nikdy nevím, jak tenhle krám patří. Počkej.
Uličníku!
Počkat, máš to dobře, nebo špatně?
Myslím, že špatně. Sakra, špatně.
Počkej chvilku. Mě z toho trefí.
Kde to je? Kam to patří, do prdele?
Do hajzlu, to snad není pravda. Jak se ta debilita nasazuje?
Stůj!
Do prdele!
Sakra, zapomněla jsem kód.
Musím...
Zatraceně.
Jéžiši.
Teď fakt musím...
- Já vám otevřu. - Zlatý! Já jsem zapomněla kód.
- Takhle? No tak. - Nevím, počkej. Ještě to neumím.
Tak sem s ní.
- Tohle musí jít výš. Bolí? - Bolí to jako čert.
- Dobrý. - Sakra, špatná dírka.
Fakt to tak bolí?
Ještě trochu. To je ono.
Už dobrý?
Jo.
Být to o milimetr vedle,
čekal by mě špitál a operace.
- Týdny na lůžku. V mém věku. - Ani nemluv.
Bylo to vážně štěstí v neštěstí.
Já říkám, že jestli v tomhle věku skončím v nemocnici,
tak už se odtamtud nedostanu. Leda nohama napřed.
Musím ti říct, že poslední dobou mě napadá,
jestli se z veřejného života nestáhnout.
Nerada bych překročila jisté meze,
hranice vlastní fyzické,
rozumové a duševní kapacity.
Jde o důležité záležitosti spojené s psychikou.
Dokážu pořád logicky uvažovat?
Nechtěla bych se stát terčem posměchu.
Nechtěla bych vypadat, jako že něco lámu přes koleno.
Někdo si třeba řekne:
"Pořád ještě nemůže skončit, nedokáže odejít."
Život s sebou nese určité hranice,
hranice našich schopností.
Ano.
- Super, mami. - Krása.
Dobrý.
Hotovo.
Já se prostě nerada vtírám.
Nechci být někde, kde nejsem vítaná.
Vždycky předpokládám, že mě někdo někde nechce,
takže se pak cítím jako vetřelec.
Proto vždycky vycouvám.
Chybí mi nějaký vřelý vztah,
srdečnost a blízkost.
A kde to chceš vzít? Kdo ti to tak dá, mami?
- Tví kamarádi z parketu? Asi těžko. - Ale to ne.
Kdo ti to tak poskytne, když ne nejbližší rodina?
Já, Marek.
Lidi blízký vztah potřebují, mami.
Akorát bys na to měla myslet pořád, nejenom někdy.
Nikdy jste mě nepozvali na jmeniny ani na narozeniny.
Mami, já nezvu nikoho.
Co ti na to mám říct?
- Svůj svátek neslavím přes 20 let. - No právě.
A mimo to potřebujeme snad narozeniny nebo svátek,
abychom se zašli navštívit? Nebo abys za námi zajela?
Nebyla jsi u nás skoro 20 let.
Nediv se, mami, že se o tebe moc nezajímám.
Zajímám se o tebe jen tolik jako ty o mě.
Vlastně mě to nepřekvapuje. Sport mě nikdy nebavil.
A mě vůbec nezajímá tvoje hraní. Ani trochu.
Vždyť to nevadí. Nic se neděje.
Bydlela jsi kousek od stadionu, dvě zastávky daleko.
Mohla jsi přijít na zápas. Podívat se, jak syn hraje za Polsko.
Za Markem jsi byla za 20 let možná jednou.
Jet nočním vlakem na druhý konec Polska
s 30kilovým kufrem plným desek ti zatěžko nebylo.
Na vystoupení jsi taky jezdila.
Ale za synem ne, protože bydlí daleko.
My taky máme city.
Myslíš, že jenom ty?
Říkala jsem si, že bych měla být samostatná,
co nejdéle to půjde.
Abych nikoho neobtěžovala.
Tak prostě lidi zparchantělí jako já uvažují.
UŽ ZÍTRA VYRAZÍME DO ULIC!!! VELKÝ SENIORSKÝ PRŮVOD!!!
VŠECHNY ZVE DJ VIKA!!!
Člověk se pořád chce líbit, sakra!
Tady to máme, a budu ještě barevnější!
Teda.
Když jsem byla mladší, tak to šlo.
Čím jsem starší, tím víc připomínám papoucha.
SENIORSKÝ PRŮVOD
- Tenhle průvod byl váš nápad? - Ano, je to tak.
Připadalo mi, jako by stáří přinášelo jen potíže.
Že stáří je nezajímavé,
že jde o životní fázi, kdy už se člověk nerozvíjí,
jen sedí na lavičce, v ruce růženec a myslí na nebe.
Tak drahouškové, kdo chce, ať si takhle klidně myslí.
Já radši myslím na nebe na zemi.
JE NÁS 9 MILIONŮ
Drazí, ukázali jsme náš věk!
Ukázali jsme, že náš život odchodem do důchodu nekončí!
Tímto zahajuji průvod, vstříc budoucnosti!
STŘÍBRNÉ GENERACI,
NAŠIM RODIČŮM A PRARODIČŮM.
A NAŠIM BUDOUCÍM JÁ.
České titulky Klára Míčková Iyuno 2023