Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Di-džej Vika! -Di-džej Vika!
Voleo bih da imam baku poput tebe.
Tako si gotivna!
Ti si prava žena!
Slikaj nas, može?
Sjajno! Mnogo te poštujemo!
Mogu li da se slikam s tobom?
Unuci moji. Sve ću vas usvojiti.
Vika! Vika!
VIKA!
Da.
Prekori nekoga! Tako je!
Sad pucaj!
Lepo! Sjajno!
Ti si svemirka.
Bogami! -Stvari se događaju.
Rekla sam sebi da neću biti ona starica
koja samo sedi kao biljka na prozoru.
Pokazaću da je moguće živeti na drugačiji način.
Sjajno! To je vatra!
Radiš li na nogama?
Sviram celu noć, do četiri ili pet ujutro.
Počela sam da sviram u penziji, bila sam učiteljica deci s posebnim potrebama.
Radila sam 30 godina u maloletničkom zatvoru, iza rešetaka!
Kad su me zaposlili, rekli su,
"Mlada dama, ovde? U ovakvom svinjcu? Idite na televiziju, gđice".
Rekla sam, "Ne, želim da budem ovde. Hoćete li me primiti?"
Dao mi je dve nedelje da se dokažem.
I ostala sam.
Posle sam postala upravnica, a zatim i direktorka ustanove.
Onda sam otišla u penziju.
Neverovatno.
Želiš li da pretvoriš 80-godišnju bakicu u model, dušo?
Suprug mi se okreće u grobu.
Ovo je sjajno.
To bi moglo. -Sjajno je.
Bakica u toaletu!
JEDNAKOST TOLERANCIJA
Dobro došli u moju pećinu.
Prvi put vidim takav profesionalni studio.
Ovo je sintisajzer.
Za posebne efekte? -Za...
Nije valjda? Za posebne efekte?
Ne samo to, možeš i da ga sviraš.
Veoma avangardno!
I pusti.
Na početku ritma, pusti.
Osnovni plesni miks. Evo.
To je dobro.
Vika i Varšava.
Visla.
Visla, Vika i Varšava.
Tako je.
Smešak.
Imaš li unučadi? -Imam, dragi.
Unuk mi je tvojih godina.
Dolazi li na tvoje zabave? - Zato kažem da si mi unuk.
Dolaze li nekad na tvoje nastupe?
Nemaju vremena.
Oni su potpuno druga vrsta.
Mislim da se unuka malo i stidi.
Stidi se mene.
Teško mi je da to kažem, ali nismo baš bliske.
Ali, ne želim da kupujem veze.
Sve prepuštam prirodi.
Ne možeš na silu.
Zdravo! -Zdravo.
Kakav predivan miris. -Ja?
Moj pozajmljeni muž.
Zdravo!
Utapam se u losionu posle brijanja.
Zdravo, Vika, gde si bila? Zvonio sam.
Samo sam gluva.
Dobro.
U redu.
Dame i gospodo, pozdravite gđu Šmit,
poznatiju kao di-džej Vika u svetu zabave.
Smatra se da je najstarija žena di-džej u Poljskoj.
Nekad sam se pitala
da li je uopšte išta moguće raditi u ovim godinama.
Bliži smo kraju nego početku.
Zato ne razmišljam o tome,
jer kad vidim svoj datum rođenja, pitam se koliko dugo još mogu.
Pre neki dan nisam mogla da izađem iz kade.
Zato sam se okrenula na stomak, pogurala se laktovima,
i nekako izašla.
Naposletku, zar je trebalo da pozovem suseda
da me izbavi iz kade? Sve sam morala da naučim da radim sama.
Jer nema nikoga.
Nikome ne govorim o svojoj patnji,
mislim da niko ne bi trebalo.
Bolje je prodati se kao zdrav, zar ne?
Kao da sa svim možete da se nosite,
a neće naštetiti ako se tiho isplačete kod kuće.
Mrzim da gledam stare ljude! - Možeš da mrziš koliko god hoćeš,
pogledaj u ogledalo i eto te.
Starost pokazujem tako što sam stara.
Imam hrabrosti da se pokažem
i živim u javnosti, ali trudim se... -Ne moraš to da pokazuješ.
Ne, moramo to da pokazujemo. Ne možeš da pobegneš od starosti, gospođo.
Mi smo ti koji mogu da je prikažu na predivan način.
Ne postajemo mlađi, dragi moji, samo stariji.
Bez ogledala, ne vidiš to.
Ali, draga, gledamo se u ogledalo svakog dana i moramo da se volimo
onakvi kakvi jesmo, jer ćemo onda imati zdraviji život.
A ti si stvarno predivna žena.
Radije sviram za gejeve. - Naravno. Hajde, red je na tebe.
Više volim da gledam mlade, jer kad gledam njih,
mislim da još imam mnogo vremena.
A kad gledam starce,
pitam se koliko mi je vremena ostalo.
Ako ih pogledaš,
ne znaš hoćeš li stići da uradiš sve što još želiš.
Ne mogu da nađu pravo mesto, dođavola.
Nije tako lako, devojko.
Vidi šta se događa! - Zakasnićemo, dođavola!
Nekako ćemo uspeti.
Šta ako nas gađaju paradajzom?
S tim mogu da se nosim, nadam se da nas neće gađati kamenjem.
Poslušaj ovo. Počećemo s ovim.
Rasplesaću sve.
Dovedi ih na plesni podijum. -Dobro.
Molim vas, dođite na plesni podijum. Gospodo, pozovite dame.
Oni koji plešu nikad ne ostare. Dođite svi.
Lepo. Nasmeši se.
Sjajno, vidi. -Red je na mene.
Gotovo? Još jednu.
Vidi, "Raj". Piće i ples.
Pitam se održavaju li plesove. -Zašto ne bismo otišle?
Ali ne znam imaju li u ovakvim odmaralištima plesne večeri.
Kad sam bila u Ščavnu... - Mislila sam da je pogrebno poduzeće.
Vika, tvoje asocijacije me zapanjuju.
To je prirodni medicinski "spa".
Kad sam okružena ljudima,
posmatram različite odnose u porodicama.
Neka deca vode majke na odmore.
I kad pitam kako je bilo,
kažu kako su ih deca danas pozvala na ručak i slične stvari.
Ja svoje unuke ne krivim.
Apsolutno ne.
Ali, ne dobijam pozive svakog meseca,
pre svakih šest meseci ili tako nešto.
To nije često. Jednom u šest meseci? - Da, definitivno ne svake sedmice.
Nisam imala mogućnost da posvetim vreme unucima
zbog posla i putovanja u inostranstvo dok su odrastali.
Nikad nisam imala život u kojem bih mogla da se brinem za unučad.
Nema objašnjenja za njen manjak interesovanja
ni za činjenicu što te nikad ne zove ni ne posećuje.
Nema izgovora.
Pa, zato se ne mešam.
Osim toga, razmišljala sam
o starosti,
i kako,
bez obzira koliko je odnos blizak,
starost je uvek problem.
Stara osoba je vrsta problema,
teret mladim ljudima.
To je mala glavobolja.
Teret.
Dobili ste glasovnu poštu, ostavite poruku posle signala.
Ne.
Zdravo, ljubavi.
Zdravo.
Zdravo, idem.
Ono što je osobi najpotrebnije u životu
svakako je nežnost.
Ali, to je nežnost...
Vrsta nežnosti koju više ne možete...
Više ne možete da imate.
Jednostavno ne možete.
Ako vam partnera više nema, to je teško vreme.
Da...
I onda se setim da sam stara,
što zaboravim,
kad puštam muziku.
Hoćeš li da se pokriješ ovim? -Hoću malo, da.
Setila sam se šale.
Pijani dečko ode u krevet s devojkom.
Probudi se sledećeg jutra,
i pogleda je, ali ona je tako stara, naborana, ružna.
Pita je, "Koliko si stara?"
"Koliko staro izgledam?"
A on kaže, "Ljudi ne žive toliko dugo."
Zato nemam afere.
Ali da li je to dobro?
Vreme će pokazati.
Ako si sposoban, dobro, ali nakon toga...
Najviše se bojim
bolesti zbog koje bih postala zavisna od nekoga.
Ne može još da poleti jer se još zagreva.
Balon zahteva strpljenje.
Ne kako oni rade, jer je ovaj već razbijen.
Neće leteti. -Neće.
Jednostavno neće.
Hajde, tako je, leti!
Bravo!
Leti!
Vidiš? Gore je!
Ide!
Dušo,
pogledaj ovamo.
Vidi kako je predivno.
To sam hteo da uhvatim,
i tebe.
Obuci jaknu.
Dušo, molim te, obuci jaknu.
Ali vruće mi je, srce.
Molim te, obuci je. - Prestani, kuvam se.
Prehladićeš se.
Pa šta ako se prehladi?
I ako dobije proliv, pa šta? Zaboga!
PRAJD FESTIVAL PRAG
Ne kapiram te. Jesi li sjeban, Kšištofe?
Vidim šta se događa s njom.
A šta je to?
Nisi ovde zbog uživanja ni odmora.
Došao si da radiš. -A šta radim? Opuštam se?
Ne, samo mi se ne sviđa tvoje raspoloženje, ne mogu da ga podnesem.
Ovde sam i spajam sve. Šta još hoćeš?
Samo budi normalan. -Jesam.
Mrzovoljan si i pasivno agresivan. Iritantno je.
Vika, normalan sam, prestani. -Nisi normalan.
Ne pravi scenu. -Dosta mi je.
Agresivan si, uštogljen i u celini sjeban!
Moraš da budeš smiren i usredsređen, i da razmišljaš o tome šta puštaš.
Nisi ni pitao šta puštamo.
Samo nešto smaraš.
Čekaj, čekaj. Sviraj sama, zaboga.
Meni je previše.
Pizdim, oprosti na izrazu.
Ali jedno sa sigurnošću mogu da ti kažem. -Da?
Ovo mi je poslednje putovanje s njom.
Jebote! Dođavola.
Srećan rođendan, mama.
Želim ti da nastaviš da budeš tako snažna.
Samo se seti da ne možeš sve da radiš.
Samo tako izgleda.
Zato se opusti i uvek nađi vremena za odmor.
Nemam vremena za odmor.
Možda nismo toliko bliski kao neke druge porodice
u kojima su članovi porodice gotovo zavisni jedni od drugih.
Ali, odgovara mi ono što mi imamo.
Stvarno.
I to je to, meni je dovoljno.
Imam svoj život.
Toliko sam zauzeta
da jednostavno nemam vremena nenajavljeno da vas posetim.
Ponekad sam tužna,
ali onda pogledam druge kojima je gore,
i taj osećaj nestane, nema problema.
Tako je kako je.
Srećan rođendan! - Jeste li vi zdravi?
Srećan ti rođendan!
Nisam očekivala! - Vika, najdraža moja.
Ubiću te zbog ovoga.
Bravo, lepotice.
Nisam ovo očekivala.
Zvezdice moja, najlepša si 18-godišnjakinja!
Izvolite. -To je od nas.
Koliko su mali?
Šezdeset svaki.
Predivno. -Da, veoma lepo.
Očekujete li mnogo poklona? -Molim?
Očekujete li mnogo poklona? - Samo dve konzerve mačje hrane.
Čoveče!
Bože, čekajte trenutak.
Kakva jelka ima ovakve iglice?
Prokletstvo.
Neću da izgubim život zbog ovog sranja, do đavola!
Neću imati božićnu jelku.
Dobro, treba samo da...
Zdravo!
Znala sam da si to ti!
Kako je bilo na putu? -Pa, znaš.
Znala sam da si ti, pitala sam se da li bih te prepoznala.
Nisam obučen za zabavu.
Ali setila sam se da si veoma lepo izgledao.
To sam zapamtila.
Otišla sam 1946. godine.
Zapamtila sam Vrata zore kao mnogo veća.
Ali skromna su. -Istina.
I kakav vam se Vilnjus čini danas?
Malo tužan. Možda zbog vremena.
Ipak je tad bio rat.
Mnogi ljudi se kretalo okolo sa svojim stvarima.
Bila je mnogo drugačija atmosfera.
Pogledaj, ovde nema ljudi.
Možda se svi spremaju za zabavu?
Čiste cipele.
Zdravo, Viljnuse! Toplo nas pozdravite!
Pozdravite kraljicu plesnog podijuma.
Di-džej Vika!
Di-džej Vika je iz Vilnjusa.
To joj je rodni grad.
Zato, aplauz za kraljicu!
Jedna jedina!
Di-džej Vika!
Volim vas!
Volimo te!
Hvala, dušo. -Bilo je sjajno.
Bilo je tako glatko.
Stvarno lepo. -Sjajno je svirati s tobom, znaš?
Hvala.
Imaš li jaknu?
Da, uvek.
Posezala bih ovamo.
Stajala bih na vrhovima prstiju da vidim lutku ispod.
Živela sam iza ormara.
Dosta sam dugo tamo živela.
Izlazila sam samo uveče.
Mislim da sam u Vilnjusu živela na četiri mesta.
Sve su ove uspomene fragmenti, sve je to veoma tužno.
Vrlo tužni fragmenti. Svi oni.
Svi, kao što je sedenje u ormaru, u podrumu, i sve to.
Ako bi neko pokucao, uopšte nismo otvarali.
Znate, nije bilo lako.
Nemam uspomene koje su...
Srećne uspomene nemam uopšte.
Porodica mi je umrla u ratu.
Nemam braću, sestre, tetke, rođake.
Uvek sam žudela da ih imam, ali nisam ih imala.
Možda zato moji odnosi ne funkcionišu,
zato moje bliske veze ne uspevaju, jer nikad nisam imala porodicu.
Dame i gospodo,
zbog izbijanja pandemije koronavirusa,
molimo vas da ostanete u kućama zbog lične sigurnosti.
Pozivamo vas da ostanete kod kuće.
Budite odgovorni jedni za druge,
ne samo danas i sutra,
već tokom cele epidemije.
Zdravlje i životi naših voljenih zavise od toga.
Kovid-19 je stvarna i globalna pretnja.
Danas smo odlučili da otkažemo sve velike događaje.
Nisam znala da imam toliko. Dragi Bože!
STAROST JE SAMO MOJE ODELO
Nije sve tako jednostavno.
Pa...
Zar ne ustajem lepo?
Jebote.
Stvari nisu onakve kakve mislimo da jesu.
Dođavola!
Zdravo, mama.
Jesi li se vratio iz Zjelone Gure?
Jesam, ali ne želim da razgovaram telefonom.
Ne želim...
Nisi raspoložen? - Ali vratili smo se.
Nisam raspoložen.
U redu.
Onda, zdravo. -Vidimo se kasnije, zdravo.
"Nema više ničega,
nema za čim da se trči,
nema više ničega,
ničega za poželeti,
nema više ničega,
što ti daje volju za životom."
Sledeća stanica je Glavna železnička.
Nova vremena, novi ja.
Predivan si, dragi!
Hvala! Pravo iz tvoje bašte?
Iz one dole. - Hvala, dušo. Uđi.
Zdravo, dragi.
Izvoli svoj čaj. -Sjajno.
Neka malo odstoji.
Imam pitu od jabuka i još jedan kolač.
Jesmo li u programu?
Zdravo!
Ovde Marćin i Vika.
Zdravo.
Mislim da smo spremni, to je u redu?
Da li je... -Sve je spremno. Želite li da se uključite?
Neka sam prokleta!
Mačka je isključila prenos. - Nije lako živeti s njom.
Hvala, Saudijska Arabijo, Emirati!
Hvala što ste bili s nama i plesali, nadam se da ste uživali.
Dođavola, kako se ovo stavlja? Čekaj.
Duduše!
Čekaj, jesam li stavila kako treba ili ne?
Pogrešno je. Sranje.
Čekaj malo. Neka ovo ide do đavola.
Evo ove prokletinje, a gde ovo ide?
Nema šanse, prokletstvo. Kako se ovo stavlja?
Evo!
Dođavola.
Sranje, zaboravila sam šifru.
Moram...
Prokletstvo.
Pobogu.
Stvarno moram...
Mogu ja umesto vas. - Bože, zaboravila sam šifru.
Ovako? -Čekaj, nemoj da se zapetlja.
Hajde, požuri.
Ovo mora da ide više. Boli li? -Da, mnogo.
Dođavola, stavila sam u pogrešnu rupu.
Boli li toliko?
Još malo. To je to.
Sad je dobro?
Da.
Da je bilo samo par milimetara na stranu...
Morala bih u bolnicu na operaciju.
Sedmice u bolnici. U mojim godinama. -Ne govori to.
Imala si mnogo sreće.
Znaš... -U ovim godinama nikad ne bih otišla iz bolnice.
Možda u sanduku.
U poslednje vreme sam razmišljala.
O povlačenju iz javnog života.
Pokušavam da ne pređem granicu,
svoju fizičku,
intelektualnu i psihološku granicu.
To su važne stvari, povezane sa psihom čoveka.
Hoću li zadržati nešto logičnog rasuđivanja?
Ne želim da me ismevaju,
niti da se čini kako forsiram.
Neko može da pomisli
kako uprkos svemu ne mogu da odem, ne mogu da pustim.
U životu uvek postoje određenja ograničenja,
određene granice naših sposobnosti.
Tako je.
Ovo je super, mama. -Divno!
Dobro.
Gotovo.
Znaš da ne volim da se namećem.
Ne volim da budem negde gde nisam poželjna.
Uvek pretpostavljam da me neko ne želi tamo.
Zato se osećam kao uljez.
Zato se uvek povučem.
Nedostaju mi oni topli odnosi,
ta toplina i bliskost.
Od koga to želiš da dobiješ? Ko to može da ti da, mama?
Tvoji prijatelji iz diska? Šališ se? -Ne, mislim...
Ko to može da ti da ako ne tvoja najbliža porodica, ja i Marek?
Ljudima trebaju bliske veze, mama.
Ali ono što treba da zapamtiš jeste da to nije samo ponekad.
Nikad me nisi pozvao na imendan ni rođendan.
Mama, nikoga ne zovem.
Šta da ti kažem?
Nisam slavio imendan 20 godina.
Tačno. -Osim toga, zar nam je potreban rođendan
da bismo se posetili? Da bi nas ti posetila?
Nisi nas posetila 20 godina.
Nemoj da se čudiš ako se ne zanimam previše za tebe.
Pokazujem jednako interesovanja koliko i ti.
Uopšte se ne čudim. Nisu me zanimali sportovi.
A mene uopšte ne zanima tvoja muzika.
I to je u redu, nema zamerki.
Živela si kod stadiona, dve stanice dalje.
Mogla si da dođeš na utakmicu i vidiš kako ti sin predstavlja Poljsku.
Mareka si posetila možda jednom u 20 godina.
Putovala si po celoj zemlji s koferom od 30 kilograma,
punim ploča, noćnim vozom.
I mogla si na svirke. Ali da posetiš sinove? Ne, to je predaleko.
I mi smo osetljivi.
Misliš da si to samo ti?
Pretpostavila sam da treba da budem nezavisna dok god mogu,
da nikome ne budem teret dok god mogu.
To misle sjebani ljudi, sjebani poput mene.
SUTRA NA ULICAMA VELIKA PARADA STARACA
DI-DŽEJ VIKA VAS SVE POZIVA
I starci žele da izgledaju lepo, dođavola!
Imaću još više boja!
Dođavola!
Bilo je dobro kad sam bila mlađa, ali sad...
Što sam starija, to više ličim na papagaja.
PARADA STARACA
Ova parada je vaša ideja? -Da.
Mislila sam da starost nosi samo probleme,
da je dosadna,
da u tom periodu života ne možete da se razvijate, samo da sedite na klupi.
Da se igrate sa brojanicom i sanjarite o raju.
Pa, ljudi to mogu da misle ako žele.
Ali ja želim raj na zemlji.
IMA NAS DEVET MILIONA
Dragi svi, pokazali smo svoje godine!
Pokazali smo kako nema šanse da nam se životi završe nakon penzije.
Proglašavam paradu otvorenom, zgrabimo budućnost!
Vika! Vika!
SREBRNOJ GENERACIJI NAŠIH RODITELJA, DEKA I BAKA
I BUDUĆIM NAMA
MEDIATRANSLATIONS