Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Suntem foarte mândri de tine ! - Mulţumesc.
Ne confruntăm cu cea mai mare criză de refugiaţi a erei noastre.
Nu doar cifrele sunt alarmante, ci şi lipsa de solidaritate.
Câţi trebuie să fugă, ori să moară, ca lumea să ia atitudine ?
Nimeni nu riscă vieţile copiilor săi astfel, decât din disperare.
Ne trebuie un răspuns diferit, pentru a putea spera din nou.
CUTEZĂM SĂ VISĂM
Eu sunt Waad, una dintre milioanele de sirieni curajoşi,
care au luptat pentru libertate. Mulţi dintre noi au fost ucişi.
Milioane de sirieni au fost forţaţi să părăsească Siria,
de către Assad şi aliaţii săi.
Am devenit refugiată într-o zi ca asta,
acum cinci ani.
Astea sunt ultimele noastre minute în Aleppo. Un coşmar.
Uitaţi frumoasa mea casă.
Nu există cuvinte care pot exprima de simt eu acum. Nu vrem...
Suntem forţaţi să plecăm din oraş.
Iau planta asta cu mine, s-o cresc în afara oraşului Aleppo.
Încă nu conştientizez că am supravieţuit.
Faptul că filmam era modul meu de a contracara.
Filmez să-mi protejez amintirile, cu casa de care mi-e dor,
şi cu oamenii pierduţi.
Acum trebuie să găsesc o cale de a continua să trăiesc,
să spun poveştile mele şi ale celorlalţi.
- Mergeţi la şcoală ? - Da.
- În ce clasă sunteţi ? - A doua.
- A doua. Iar tu ? - A patra.
Fac o tumbă pe spate şi cad în picioare aşa.
- Faci tumbe pe spate ? - Da.
- La braţ ce ai păţit ? - L-am rupt.
- Serios ? - A făcut o tumbă pe şine.
- Ţi l-ai rupt de la tumbe ? - A căzut. Era rupt când s-a ridicat.
- Te mai doare acum ? - Nu.
Ai putea să te duci la antrenorul Asif, să te antrenezi cu el.
El îţi dă costum de taekwondo, unde rangurile se dau prin centuri.
Ultima e centura neagră. Ai avea centura neagră la taekwondo.
În prima zi, Asif a venit cu un covoraş de taekwondo.
L-am salutat şi ne-am prezentat.
Îl ajutam să pună covoraşul şi a zis
"Dacă te înscrii la taekwondo într-o zi o să devii campion."
A zis asta, iar acum sunt pe drumul către faimă.
În Tabăra Al-Azraq sunt cunoscut drept Wael Taekwondo.
Cel mai mare vis al meu e să devin campion
şi să câştig o medalie de aur.
Visez şi la o viaţă uşoară pentru familia mea,
să trăim cu toţii mai bine.
Am început să ridic greutăţi fără un scop anume în cap.
Trăiam în Camerun, aveam 14 ani şi eram la botezul verişorului meu,
apoi am văzut o poză cu tatăl lui, care fusese culturist.
De atunci ridic greutăţi.
Când am fost prima dată la sală, am văzut cât de mari erau discurile.
În poze arătau mici şi m-am panicat când le-am văzut pe viu.
Voiam să plec.
Lucrez ca asistent la psihiatrie, în echipa psihiatrică a comunităţii.
Am decis să devin asistent datorită experienţei de viaţă.
Am trecut prin momente dificile ca refugiat.
Am vrut să ajut alte persoane în recuperarea lor.
Un zâmbet,o adevărată sportivă...
Kimia Alizadeh, pe cea mai înaltă treaptă a podiumului...
O medalie binemeritată pentru cei tineri...
M-am apucat de Taekwondo la vârsta de şapte ani.
Era o sală aproape de casă şi aveau doar taekwondo,
nu mai predau nimic altceva. Ţin minte prima mea lecţie.
M-am ascuns în baie până la final şi apoi am mers înapoi acasă.
Sunt o fire timidă şi nu-mi plac artele marţiale.
Nu ştiu de ce nu-mi plăcea taekwondo,
dar cred că e în sângele meu.
Ăsta e steagul patriei mele: verde, alb şi roşu.
Tata mi-a făcut-o după ce am ajuns în Germania,
acum vreo doi ani.
Ăsta e numele meu şi "taekwondo" în coreeană.
Prima mea medalie de bronz am câştigat-o la o vârstă fragedă.
Am fost prima iraniană care a câştigat o medalie la Olimpiadă.
Îmi amintesc fiecare secundă de pe scena din Rio.
Parcă aveam aripi şi puteam zbura.
Tabăra de refugiaţi din Kenya...
Sunt refugiată.
Voi alerga o probă pe teren de 1.500 m.
Mă ocup cu dezvoltarea comunitară şi cu serviciile sociale.
Asta îmi place să fac, să ajut lumea.
Am un fiu, Jayden Luise Monutore,
un superb băieţel de trei ani.
E un copil foarte isteţ, foarte vorbăreţ şi activ.
Vrea să facă orice vede.
Am plecat din ţara mea şi am venit în Kenya.
Trăiam cu o mătuşă într-o tabără de refugiaţi din Kakuma.
Am fost una dintre primii sportivi ai echipei de refugiaţi
de la Olimpiadă.
Asta e vesta mea. O păstrez ca amintire,
de la Olimpiada din 2016 din Rio. Am avut un început bun.
La preselecţii nu ştiam prea multe despre competiţie,
ori despre viaţa de alergător.
Toată lumea ne aplauda în picioare.
Tot stresul pe care-l simţisem până am ajuns dispăruse.
Eram nebună de fericire.
Eu nu visez doar când dorm, dar şi când merg,
mă plimb cu bicicleta, ori cu barca.
Îmi imaginez că dl Bach îmi aduce un bilet
în care scrie: "Te-ai calificat !"
Oraşul meu natal se numeşte Bandar-e Anzali.
Seamănă cu Veneţia, fiindcă are cea mai mare lagună din lume
şi cel mai mare lac, Marea Caspică.
Tata lucrează în port.
Când eram mic stăteam foarte mult cu tata,
iar în port era un club de vâslit la canoe.
Vedeam multă lume şi părea să fie distractiv.
La început mi-a fost dificil, fiindcă nu puteam înota.
A trebuit să învăţ mai întâi şi am făcut efortul ăsta,
fiindcă mi-a plăcut vâslitul la canoe din prima.
Alexandre, 10,3. Saeid, 9,9 cu 157,
dar acum a avut avantaj.
Când aveam 18 ani, m-am calificat pentru echipa naţională a Iranului.
Am dat tot ce-am avut mai bun.
Aceştia sunt toţi concurenţii din Republica Islamică Iraniană.
Pe locul doi sunt iranienii, în caiacul patru.
Aleekskeyev şi Dergunov trec pe primul loc după 500 m.
Echipa Kazahstanului câştigă medalia de aur !
Între timp, concurenţii iranieni se bucură de locul doi.
Am câştigat o medalie de argint, care e mare lucru.
E ceva foarte important pentru mine. Olimpiada Asiatică din 2014.
Am venit în Germania la 24 de ani.
Dacă mă apucam aici de vâslit la canoe la şase ani,
eram deja campion la Olimpiadă.
Sunt 30, 32 de grade aici. E prea cald, ca în saună.
- E multă umiditate. - Ştiu. Mama zice să bei apă.
Da, de azi trebuie să am grijă să beau apă.
Nu mi-am văzut tatăl de şase ani de zile.
Mama zice mereu că Dumnezeu vede tot.
Dacă o uşă se închide, se deschide alta în locul ei.
Pot doar să zic că şi ei se roagă tot timpul pentru mine
şi speră să ajung la Olimpiadă.
Dacă ai ajunge în echipa refugiaţilor la Olimpiada de la Tokyo ?
Ar fi un sentiment indescriptibil. Ar fi ceva deosebit pentru mine.
Să ajung la Olimpiadă...
M-am antrenat din greu, am făcut multe sacrificii, să primesc o şansă.
Uneori vreau să renunţ, fiindcă am obosit să continui.
Dar acum Olimpiada e luminiţa de la capătul tunelului
şi vreau să ajung acolo, să văd lumina în toată splendoarea.
Vreau ca iranienii să vadă lumina.
Aş fi foarte onorat să am oportunitatea
de a reprezenta toţi oamenii neprivilegiaţi din lume.
Trebuie să arătăm că şi refugiaţii pot fi sportivi de nivel înalt.
Aş reprezenta toţi refugiaţii lumii, nu numai sirienii.
Le-aş face vocea auzită, să le spun povestea mai departe.
Azi vom anunţa toţi cei 56 de studenţi
dacă au fost aleşi în echipa olimpică de refugiaţi sau nu.
- Bună, Kimia. - Bună.
- Cum te mai simţi ? - Bine. Mulţumesc. Tu ?
Sunt bine.
- Bună ziua. - Bună, Gonzalo.
- Bună, Saeid. - Bună, Anna !
- Cum vă mai simţiţi ? - Am emoţii.
- Ai emoţii ? - Da.
Criteriile de selectare, după cum vă puteţi imagina,
sunt ca cele pentru intrarea în program.
Trebuie să aveţi statut de refugiat şi un nivel de atletism de elită.
Văd că se alătură foarte multă lume.
- Sunt colegii mei de echipă. - Salutare, toată lumea !
Ne bucurăm să anunţăm că numele tău apare pe listă.
Ne bucurăm să anunţăm că numele tău apare pe lista
care va fi trimisă mâine la Consiliul Executiv al CIO.
Numele de pe listă sunt:
James, Paulo, Rose...
şi Anjelina.
De data asta, bazat pe criteriile de calificare sportivă,
din păcate te anunţ că nu te afli pe lista care va fi trimisă.
Voiam să zic doar că eşti abia la început, eşti tănâr.
Poţi aplica din nou oricând, dacă vrei să continui ca sportiv.
- Scuze. - Stai aici.
Sperăm să mai primim şi alte aplicaţii de la tine.
Ia asta. Nu pleca aşa.
- E puţin supărat. - E normal. Înţelegem.
- Era visul lui. A muncit din greu. - Poate fi în continuare.
E cel mai tânăr membru care a primit bursa.
E doar la început.
Wael, le-am cerut scuze în numele tău că ai vrut să pleci.
Le-am zis că eşti foarte trist, fiindcă ăsta era visul tău.
Au zis că eşti foarte tânăr...
Continuă ca până acum, nu renunţa la vis şi reluăm legătura.
Wael, vino.
Te rog, lasă-mă în pace. Vreau să merg singur o vreme.
Mă bucur, dar nu sunt fericită. Ne aşteptam să fim mai mulţi.
O să vă rog să vă gândiţi la cei rămaşi în urmă.
Am privilegiul de a anunţa sportivii din echipa refugiaţilor a CIO,
pentru Olimpiada de la Tokyo din 2020.
Cyrille Tchatchet II, Dorian Keletela,
Alaa Maso, Saeid Fayloula,
Yusra Mardini, Jamal Abdelmajid.
- Cum te mai simţi ? - Nu pot descrie sentimentul.
Oricine îşi poate reprezenta ţara dacă e bun.
Nu toată lumea poate reprezenta ceva mai mult de atât.
Sanda Aldass, Ahmad Alihaj, Muna Dahouk.
- E oficial: merg la Tokyo ! - Super !
Rose Likonyen, James Nyang,
Anjelina Nadal, Paulo Amotun.
Eu sunt culturist.
Aram Mahmood, Wessam Salamana, Eldric Sella.
Trebuie să celebrăm cum se cuvinte, nu ?
Masomah Ali Zada, Badreddin Wais,
Javad Mahjoub, Wael Shueb,
Hamoon Derafshipour, Tachlowini Gabriyesos,
Luna Solomon,
Kimia Alizadeh,
Abdullah Sediqi,
Popole Misenga, Nigara Shaheen,
Aker Al Obaidi.
Felicitări tuturor !
Voi sunteţi echipa olimpică a CIO de la Tokyo, 2020.
Vă veţi cunoaşte ca echipă în Doha, într-un teambuilding.
Când văd diversitatea de cultură, personalităţi, origini şi experienţe,
sunt impresionat.
Participaţi nu numai pentru voi, ci ca parte dintr-o echipă,
dintr-un proiect mai mare decât voi. Încercaţi să vă cunoaşteţi între voi.
E un lucru important. Incredibil de important.
Familia mea e în Camerun. Am 5 fraţi, o familie africană tipică.
Ei nu sunt pasionaţi de sport,
dar eu am avut norocul că mama m-a ghidat în direcţia asta.
A găsit pe cineva care să mă ducă la sală.
Am avut susţinere.
Foarte bine. Ridicarea a fost bună, la fel şi aterizarea.
Sala nu e un loc doar de practicat sport, dar şi de socializat.
Nu ne antrenăm doar în culturism,
dar şi conversăm, uneori chiar dezbatem subiecte.
E un lucru important pentru mine.
În ce an te-ai apucat de culturism ? Mai ştii ce vârstă aveai ?
2010. Trăiam în vestul Camerunului, la o fermă.
Noi nu folosim maşinării la cultivat pământul.
Folosiţi cazmaua şi sapa ?
Aşa mi-am înăsprit palmele înainte să devin culturist.
De asta nu prea fac bătături.
Cyrille, ai videoclipuri de când ai început ?
Ăsta, când ridic 180 kg. E pe Youtube.
E de când erai micuţ ? Erai atâtica de mic ?
- Avea şi păr pe atunci. - Cât aveai tu ? 85 kg ?
Aveam 81 kg.
Ne poţi spune cum ai ajuns în Regatul Unit ?
Am venit în 2014, să particip la Jocurile Commonwealthului.
După competiţie am plecat din sat.
Am plecat fără să mă gândesc neapărat unde voi ajunge.
Voiam să plec departe de echipa mea,
din motive pe care nu vreau să le împărtăşesc.
S-a întâmplat ceva care m-a făcut să plec din echipa satului
şi să nu mă mai întorc în Camerun.
Am călătorit până am ajuns în Brighton.
- Te simţi stresat ? - Da, dar sunt bine.
Locuiesc aici de vreo şapte ani. Am făcut facultatea aici.
Când am plecat din Camerun, eram doar un adolescent.
Când privesc în urmă, observ că la 19 ani nu aveam determinare.
Aveam depresie şi mergeam la medic să-mi prescrie antidepresive.
Medicul meu era un om deschis, relaxat, destul de informal
şi aveam discuţii foarte plăcute.
Când mi s-a aprobat găzduirea aici, în 2016, simţeam că pot...
Trebuia să ajut cumva comunitatea, cum am fost ajutat şi eu.
Vin dintr-o zonă de conflict militar. Am pierdut multe rude.
Eu voiam să fiu un om bun, să lupt pentru comunitatea mea,
să putem avea şansa de a ne schimba vieţile.
Acum avem oportunitatea de a ne schimba vieţile.
Când eram mică, nu aveam pe nimeni pe care să mă pot baza,
am înţeles că am responsabilitatea să fiu eu omul meu de bază.
Am fost despărţită de părinţi la vârsta de 19 ani.
Mi-a fost dificil să văd părinţi care îşi pot iubi copiii nemărginit.
Eu nu am avut parte de asta.
Când Jayden avea un an, l-am trimis în tabăra Kakuma,
să stea cu mătuşa mea.
Îmi doream mult să fac parte din echipă,
fiindcă acum aveam pe cineva care depindea de mine.
De asta eram pregătită să fac sacrificiul de a-l trimite în Kakuma,
pentru a mă concentra pe antrenamente, să ajung în echipă,
fiindcă trebuia să profit de orice şansă, pentru el.
El mă inspiră să continui, să încerc tot mai mult.
Fie că aţi câştigat sau nu, toată lumea, inclusiv rudele,
vor vedea că pot învăţa ceva chiar şi de la refugiaţi ca voi.
De ce ? Fiindcă voi aveţi caractere puternice.
Salutare, lume ! Eu sunt Davoud. Locuiesc în Londra
şi sunt antrenorul lui Kimia. Scuze dacă vă jenez,
dar a fost ziua ei şi mă gândeam...
E sigur chiar şi pentru Covid. Poţi da masca jos să sufli.
Pune-ţi o dorinţă. Aşa, ce-ţi doreşti ?
Mai întâi vreau să doresc echipei noastre medalii de aur.
Singura femeie, campioană cu medalie de aur din Iran
a anunţat că părăseşte definitiv ţara.
Unul dintre atleţii olimpici de top ai Iranului dezertează.
Kimia Alizadeth e luptătoarea de taekwondo
care a câştigat medalia de bronz la Rio în 2016
şi care a făcut critici usturătoare cu privire la guvernul ţării sale.
Din postarea ei, nu e clar unde se află în momentul acesta.
Trebuia să fac tot ce îşi dorea guvernul şi sistemul.
Trebuia să merg la adunări politice şi să spun tot ce voiau ei,
să zic că femeile sunt egale bărbaţilor în Iran.
Nu mai puteam face asta, fiindcă nu e deloc adevărat
şi mint foarte mult, aşa că am decis să mă opresc.
Salutare, oameni subjugaţi ai Iranului.
Adio, oameni nobili ai Iranului. Cât de bine mă cunoaşteţi ?
Din competiţii doar, la televizor şi în compania oficialilor ţării ?
Mi-au asigurat medaliile doar dacă purtam obligatoriul hijab
şi au atribuit succesul doar conducerii lor.
Eu nu contam pentru ei. Niciunul dintre noi nu contează.
Pentru ei, noi suntem simple unelte.
În minţile voastre infectate de patriarhie şi ura pentru femei,
aţi crezut întotdeauna că Kimia e o femeie fără voce.
Decizia mea e mai dificilă decât câştigarea medaliei de aur,
dar oriunde m-aş afla, eu rămân un copil al Iranului.
Mă bazez pe încurajările voastre
şi vreau să aveţi încredere în mine pentru calea aleasă.
Testul Covid e un pas vital. Sperăm să iasă toate negativ,
din cauza problemei în sine, dar şi fiindcă sunteţi refugiaţi,
fiindcă asta complică trecerea graniţei şi controlul la vamă.
În 2015, la calificările pentru Jocurile de la Rio,
eram în Milano şi am fost să vizităm o catedrală.
Am intrat şi eu. Aveam cu noi o gardă de corp care se asigura
că nu consumăm alcool sau porc
că nu vorbim cu sportivii altor ţări şi nu ne cuplăm cu localnicele.
Când am revenit în Iran, atmosfera a devenit volatilă.
Am fost încarcerat câteva zile.
Garda mi-a făcut poze în biserică şi zicea că îmi schimbasem religia.
Schimbarea religiei implică o condamnare foarte gravă.
Ştiau că nu-mi schimbasem religia,
fiindcă ziceam că sunt musulman,
dar sunt adult în toată firea şi pot face orice vreau.
Presiunile resimţite erau mult prea mari.
Mă temeam că viaţa mea e în pericol
şi am realizat că nu am altă opţiune decât să plec.
A trebuit să fug din ţară pe jos.
- Am stat pe loc ! - Ba te-ai dat înapoi.
- Nu cred că o să învăţ vreodată. - Ce faceţi în restul zilei ?
Probabil mai stăm 20 de minute şi după...
- Cât e ceasul ? - Apoi ne facem bagajele.
- M-am blocat. - Trebuie să prindem avionul.
Abia aştepţi antrenamentele, nu ?
9 zile până la ceremonia de deschidere...
- Bună. - Ce faci ? Eşti bine ?
Nu mi-am luat bagajele jos. Am auzit mişcare şi le-am lăsat sus.
Da, s-au schimbat planurile. Du-te înapoi în cameră şi venim noi.
Îţi explicăm imediat cum procedăm. Nu te teme.
- Nu mai aduc bagajele jos ? - Nu..
- Perfect. - Venim noi la tine.
- E bine aşa ? - Nicio problemă.
În drum spre recepţie ne-au zis că ne-a fost schimbat zborul.
Am vorbit cu cineva şi cred că ne vor anunţa ce se petrece.
- Nu trebuie să duceţi bagajele jos. - Bine, dar tot mergem, nu ?
Nu suntem siguri care sunt implicaţiile,
dar ştim sigur că nu plecăm în noaptea asta în Japonia.
Testul unui membru al echipei a ieşit pozitiv de Covid.
Un singur test, dar asta implică toată competiţia,
iar sportivii noştri vor fi complet devastaţi.
- Se poate să plece mai târziu ? - Există o mare posibilitate.
Suntem toţi puţin şocaţi. Mi-a fost dificil să aştept.
Am tot aşteptat şi acum un membru al echipei are Covid
şi nu ştiu dacă acum mi se va mai îndeplini visul.
Dacă îmi aduci o bară, şi o platformă mă antrenez acolo.
Nu mă deranjează.
În cinci zile poate înveţi şi să înoţi.
Ar fi mare lucru. Aici au piscina mai bună. Aş putea învăţa măcar.
Şi aşa nu am platformă sau bară să ridic greutăţi.
Au apă, dar nu şi canoe. O să le cerem una pentru tine.
5 zile până la ceremonia de deschidere
- Ce faci acum ? - Merg la prima sesiune de canoe.
- Câte zile ai aşteptat ? - Cinci zile.
N-am mai vâslit de cinci zile şi acum merg în sfârşit.
Pot să fac antrenamentul, dar mă doare foarte tare.
Mă doare aici, fiindcă nu am proptea pentru picioare.
Ar trebui să aibă proptea. Mai e şi cald afară.
Barca asta nu are proptea.
Totul e diferit aici.
Nu sunt un simplu turist. Îmi doresc să ajung la Jocuri.
Nu merg la Tokyo ca turist.
Saeid, e un moment greu. Ăsta e cursul lucrurilor.
Nimic bun nu e uşor. Aminteşte-ţi prin ce ai trecut.
Nu ai avut o viaţă uşoară, dar se va termina curând totul.
Scuze.
Mi-a fost dificil să părăsesc Siria. Plecarea ta cum a fost ?
Când mă gândesc la asta, mă emoţionez imediat.
Nu pot să înţeleg, sunt furios. De ce s-a întâmplat aşa ?
Am dormit două zile şi jumătate în munţi, mergeam noaptea,
fiindcă nu mai puteam să merg ziua.
Era prea periculos.
Soldaţii pot să tragă şi fără motiv în tine.
În 1999, când a izbucnit războiul eu eram foarte mică.
Nu ştiam ce se petrece, dar auzeam focurile de armă
şi bubuiturile bombelor.
Nici nu aveam timp să înţeleg, fiindcă ai mei ne grăbeau,
ne ziceau că trebuie să scăpăm de acolo.
Uneori nu poţi să-ţi întrebi părinţii ce se petrece de frică.
Eram în Homs şi am plecat către zona rurală de acolo,
unde am stat o lună, mergând dintr-un loc în altul.
Dacă auzeam că o zonă e sigură, plecam acolo imediat.
Am ajuns la graniţa Iordaniei şi am stat acolo 15 zile.
Când am ajuns în Brighton am trăit pe străzi vreo două luni.
Trăiam pe faleză, chiar lângă un pod.
Mi-a fost dificil...
... şi aveam stări depresive, suicidale.
Ţin minte când am mers pe o stâncă într-o zi.
Când am ajuns, am văzut semnul Samaritenilor.
Dacă te simţi deprimat sau că vrei să-ţi iei viaţa sau să-ţi faci rău,
te roagă să suni la un număr.
Am sunat şi în câteva minute au venit două maşini de poliţie.
Au reuşit să mă oprească.
Când am ajuns la graniţa cu Turcia...
Am văzut ceva
ce nu voi uita niciodată.
Era o vale plină de veste de salvare. Erau atâţia oameni.
Mătuşa mea a reuşit să ducă câţiva copii în tabăra de refugiaţi,
unde credea că suntem în siguranţă. Eu am fost una dintre acei copii.
Mi-a fost greu să-mi las părinţii în urmă.
Ştiam că era şansa mea să fiu în siguranţă,
dar mă gândeam că vor veni după mine.
Numai maşina Naţiunilor Unite aducea mâncare în Sudanul de Sud
şi aşa ajungeam în Kakuma.
Până să ajungem în camion deja plângeam toţi.
Ne simţeam de parcă urma să murim.
Când am ajuns, tabăra nu era ce îmi imaginasem.
Când m-am uitat în depărtare şi am văzut tot metalul ăla
m-am simţit condamnat la moarte.
Sunt în tabăra asta din 2014, de aproape opt ani.
Zona era foarte aridă. Am încercat să plantăm plante şi copaci.
Asta e unitatea unde stau eu. Stau de ani de zile aici.
Au zis că sunt arestat. Încălcasem legile imigraţiei.
I-am explicat avocatului şi mi-a zis să cer azil politic.
Am fost într-un centru de detenţie o lună
şi când am fost eliberat am fost transferat în Birmingham,
de unde am început de la zero.
A trebuit să dormim pe străzi în Mytilini trei zile.
Am fost bătuţi de poliţie de mai multe ori.
În Austria nu ne-au lăsat să intrăm nici măcar o noapte.
Aşa am ajuns din Iran până în Germania.
De fiecare dată când cineva afla veşti despre părinţii mei,
erau numai veşti proaste. De fiecare dată plângeam.
Mereu mă întrebam cât mai puteam să mai plâng.
Voiam să ştiu dacă sunt în siguranţă şi sănătoşi
şi dacă se mai gândesc la mine. Cam atât voiam să ştiu.
Am primit un apel de la verişorul meu
şi mi-a zis că părinţii mei pleacă din Sudanul de Sud
în tabăra de refugiaţi din Kakuma.
Nu m-am bucurat, fiindcă ştiu că drumul nu e unul sigur.
Când o să-i văd în persoană o să cred şi o să mă bucur.
Stai să mă concentrez pe antrenament, să pot participa.
Deşi încerc să nu mă gândesc la ei, gândurile tot vin.
Ai văzut ce au postat pe grupul de WhatsApp ?
Dragilor, sperăm că aţi avut o zi bună şi că sunteţi bine.
Rezultatele negative ale testelor au fost un început bun de zi.
A fost condusă o anchetă şi s-a ajuns la concluzia
că nimeni din echipă nu a luat contact direct cu infectatul.
Mâine ?
Serios ? Astea sunt veşti super, Gonzalo !
- Nu asta voiai ? - Sunt nişte veşti super !
O zi până la deschidere...
Ai vreun secret pe care vrei să ni-l zici ?
Am venit de la stadionul Jocurilor Olimpice.
Am făcut repetiţii pentru ceremonia de mâine.
Am un rol destul de special.
El e antrenorul meu. Da, antrenorul.
Scuze. Am internet doar în cameră.
Când m-ai sunat, am fugit imediat la Sheila.
Cred că e prea mică.
- Întoarce-te. - E perfect ?
- Nu, face cute. - Nu arată bine ?
Nu, face cute. Şi aici. Şi e prea lată la umeri.
Ceremonia de deschidere...
- Mult succes. - Mulţumesc.
Doamnelor şi domnilor, echipa refugiaţilor...
Doamnelor şi domnilor, steagul olimpic !
Cei şase olimpici care cară steagul sunt sportivi de marcă,
ajutoare esenţiale în timpul pandemiei de Covid-19.
Reprezentantul echipei olimpice a refugiaţilor,
Cyrille Tchatchet.
Ahmed Badreddin Wais.
E prima lui competiţie la Jocurile Olimpice,
e unul dintre cei 29 de sportivi refugiaţi.
Sportivul de 24 de ani care a devenit refugiat în Trinidad-Tobago,
în 2018, nu a renunţat la visul lui de boxer.
Suntem la a cincea rundă din cele zece, la categoria freestyle.
Sanda Aldass în alb reprezintă echipa olimpică de refugiaţi.
A fugit în Ţările de Jos de războiul din Siria.
Mă bucur să fiu iar pe platformă,
fiindcă nu am mai concurat la nivel internaţional de şapte ani.
Trebuie să nu uit că toţi concurenţii se antrenează de ani de zile
şi au un avantaj faţă de mine.
Aşteptăm acest moment de ani de zile,
iar anul trecut a fost amânat, aşa că ne bucurăm foarte mult.
Scopul meu e să stabilesc un nou record personal,
dar mă bucur să fiu printre primii zece.
Şi uitaţi, prima competiţie a serii despre care vorbeam:
Kimia Alizadeh Zonoozi. Are 23 de ani
şi a participat pentru Iran la Jocurile de la Rio
şi a luat medalia de bronz la categoria de sub 57 kg.
Tot în categoria asta concurează şi joacă împotriva altei iraniene,
Nahid Kiani Chandeh.
Va fi interesant de văzut cum se vor aborda reciproc.
Nahid e cea mai bună prietenă a mea
şi mi-a fost colegă de echipă.
Am fost colege mult timp în echipa naţională a Iranului.
Mahroo a fost antrenoarea mea când m-am apucat de Taekwondo.
Am început cu Mahroo.
A fost antrenoarea mea şi când am luat bronzul în Rio.
Acum e antrenoarea lui Nahid. E incredibil ! Am plecat din ţară,
am venit aici, m-am antrenat şi după multe momente dificile
trebuie să mă lupt cu prietena mea.
Direct la cap. Trei puncte minus pentru Kimia.
Uitaţi şi lovitura de egalitate.
Goleşte-ţi mintea. Te duci să te lupţi.
Două puncte în plus sau minus nu contează.
Când sunt la competiţii uit complet trecutul,
fiindcă nu vreau să îmi vadă adversarii emoţiile.
Sinceră să fiu, de data asta simţeam multe lucruri,
fiindcă concuram împotriva ţării mele.
Competiţia de calificare...
Încă nu se ştie scorul.
Nahid are şapte, iar Kiani patru.
Kiani Chande are patru puncte, cu doar 75 de secunde rămase.
Lui Kiani Chande îi trebuie o lovitură cu scor mare.
Şi câştigătoarea, reprezentanta echipei de refugiaţi,
Kimia Alizadeh Zonouzi !
Ce i-ai şoptit lui Nahid după ce ai câştigat ?
I-am zis: "Nu le cânta în strună. Nu-i lăsa să te exploateze."
Şi ai îmbrăţişat-o şi pe Mahroo, nu ?
Nu am îmbrăţişat-o doar pe fosta mea antrenoare,
ci mi-am îmbrăţişat ţara şi tot ce-mi lipseşte de acasă.
- Felicitări ! - Mulţumesc !
- Haide ! - Dă-i bătaie !
- Am emoţii acum. - Arată bine.
- Haide, Cyrille ! - Hai, băiete ! Dă-i gata !
Iar se descurajează.
- E mult prea grea. E bine. - E prima ridicare. Nu era calibrat.
Ţi-ai luat avânt prea mare. Controlează-ţi priza.
E în regulă. Mai ai timp.
Imediat după lupta cu Nahid
l-am am văzut pe preşedintele de la Iran Taekwondo, care a zis:
"Poporul iranian nu va uita niciodată că ai dat-o în bară."
Nu-mi venea să cred că a zis aşa ceva.
A zis: "Ai stat şi ai luptat împotriva ţării tale."
Am fost şocată. Tremuram.
Am mers la baie şi am vărsat o oră încontinuu,
dar trecutul e trecut şi trebuie să mă concentrez la următorul meci.
Jade Jones e pe cale să devină primul luptător de taekwondo
cu trei medalii de aur câştigate consecutiv la Jocuri.
Lupta asta e pentru calificarea la meciul pentru semifinale.
Nu am avut timp după primul meci să mă pregătesc şi să-mi revin.
Şi Enorin primeşte primele puncte.
Toate punctele le-a câştigat în doar două minute,
cât olimpica încearcă să câştige a treia medalie de aur.
Azi Enorin îşi doreşte mult să câştige mai sus de bronz.
Au primit zece puncte fiecare. Azi e ziua norocoasă a lui Enorin.
Cu doar 22 de secunde rămase Enorin e iar la conducere.
Jones e pe punctul de a fi eliminată.
Jones e pe sfârşite. Britanicilor nu le vine să creadă.
Păcat de Jones. Nu mai poate face nimic.
Kimia Alizadeh Zonoozi, din echipa refugiaţilor,
a învins-o pe Jade Jones, dublă campioană olimpică.
În mod oficial, eşti campion acum. Felicitări ! Bravo ! Sunt mândru.
- Mai poţi o rundă ? - Ţi-a plăcut ?
- Cum te simţi, Saeid ? - Bine. Am emoţii, dar e normal.
Îmi trebuie puţină adrenalină.
Adrenalina e bună.
- Te bucuri să fii iar în barca ta ? - Da, în sfârşit !
Oamenii din Iran suferă presiuni imense.
Familia mea, după ce m-a pierdut pe mine, nu mai are ce să piardă.
După ce am plecat, au fost căutaţi de poliţie şi Serviciile Secrete.
Am discutat şi am ajuns la concluzia că da, vieţile lor sunt importante,
dar dacă pot face ceva să îmi ajut poporul,
să îi dau o voce în mediul internaţional, atunci o voi face.
Suntem la ultima probă la categoria masculină de 1.000 m.
Din echipa de refugiaţi îl avem pe Saeid Fazloula.
Uitaţi-l pe Fazloula, la a cincea tură.
Asta e a doisprezecea cursă din programul acestei zile,
prima zi din programul curselor solo de caiac.
Pentru a cincea tură, avem un început foarte bun.
Prind viteză rapid.
Schopf are un început senzaţional.
Şi Zhang se mişcă foarte bine.
Vor trebui să vâslească mai bine dacă vor să câştige.
Va fi o luptă strânsă. Victoria evidentă pare să fie a Germaniei.
Şi sportivul maghiar pare să fie al doilea.
Ei trec automat în semifinalele de mâine dimineaţă.
Fazloula va trebui să intre la calificările pentru semifinale.
A fost incredibil. Nu fi dur cu tine.
A fost o cursă dificilă, credeţi-mă.
Saeid, niciunul din ei n-a trecut prin ce ai trecut tu, nu contează.
Capul sus, Saeid. Nu te frământa prea tare.
E dificil, dar mă bucur. Intru la calificările în sferturi,
ceea ce e un pas înainte.
Sportiva chineză e cea în albastru.
O ştiu pe fata din China. Am văzut multe meciuri de-ale ei
şi avem un plan pentru ea.
Echipa refugiaţilor e reprezentată de fata în roşu.
Dacă va lua medalia, va fi prima refugiată
cu medalia de aur la orice categorie a Jocurilor Olimpice.
Cursanta din China loveşte. Sunt primele puncte câştigate.
Cine va avansa în semifinale ?
Ar fi o oportunitate istorică pentru concurenta în roşu.
Lovitură la cap de la Kimia Alizadeh Zonoozi,
din echipa de refugiaţi.
Suntem în ultimele zece secunde. Echipa chineză atacă.
Kimia are apărare bună. E o cursă strânsă.
Ba nu ! S-a terminat ! Kimia Alizadeh Zonoozi,
din echipa de refugiaţi ! Vă vine să credeţi ?
Visuriele olimpice chiar se îndeplinesc.
S-a calificat în semifinale. Ce meci incredibil !
Lijoun Zhou nu poate să creadă.
Şi câştigătoarea... Din echipa de refugiaţi,
Kimia Alizadeh Zonoozi !
A fost un meci foarte strâns şi printre cele mai dificile,
dar acum sunt în semifinale.
- Cum te simţi ? - Fericită, acum că am terminat.
Eşti pregătită pentru următorul meci ?
Cyrille Tchatchet II, din echipa olimpică de refugiaţi,
la categoria de 160 kg.
Ai grijă la control.
Nu uita să controlezi ridicarea. Haide !
Cu forţă, Cyrille. Haide !
Sus ! Sus !
- Mai are timp. Are zece minute. - Uită-te la poziţie.
A ţinut-o prea departe.
Eşti pe panou. Acum depinde de tine.
Relaxează-te. E bine.
Stai puţin liniştit. Concentrează-te la ce vei face în continuare.
Am primit vestea că familia mea a ajuns cu bine în tabără.
Nici nu pot să-mi controlez dorinţa de a-i revedea,
să văd cum arată.
Vreau după competiţie să merg în tabără, să-mi văd părinţii.
Cred că e multă lume, mai ales în tabăra de refugiaţi...
Majoritatea ştiau că vin să particip la Jocuri.
Cred că prietenii şi familia mea şi-ar dori să mă vadă în competiţie.
Fiindcă îi inspiră mult.
Au sărit în apă, pentru proba feminină de 100 m fluture.
Trebuie doar trei să treacă linia. Contează primii doi cei mai rapizi.
În cadru puteţi observa sportivul din echipa de refugiaţi,
din Republica Democrată Congo, mutat în Portugalia acum cinci ani.
E incredibil de cald, fiind miezul zilei.
Au început în forţă, mai ales Keletela,
în centrul cadrului. Aleargă incredibil de rapid.
Echipa refugiaţilor e deja pe locul doi.
Maganga era al doilea şi Uibo era al treilea.
A treia bază o trec la egalitate.
Ce poveşti incredibile şi ce trecuturi tumultoase !
Am văzut mai mulţi cursanţi din echipa refugiaţilor
care au câştigat chiar şi ca debutanţi.
Keletela e un tip masiv, cu o construcţie musculoasă
şi a venit de acasă din Portugalia pentru o altă apariţie la Jocuri.
E timpul pentru semifinale, pentru calificarea la finale.
Atmosfera e tensionată.
După fiecare meci sunt mai încrezătoare
şi simt forţa în tot corpul. Ştiu că voi câştiga.
Am venit să-mi ating ţelul absolut: medalia de aur.
Adversara ei ripostează perfect.
Sunt atât de obosită, mă dor mâna şi glezna,
dar dac-o bat pe sportiva din Rusia medalia de argint e garantată
şi sunt cu un pas mai aproape de medalia de aur, marele meu vis.
O situaţie dificilă pentru Tatiana Manina.
Kimia Alizadeh Zonoozi, din echipa de refugiaţi,
a doar 23 de ani, ar putea să câştige semifinala ?
Tatiana Manina face o treabă excelentă.
A dat tot ce a putut. Suntem în ultimele 20 de secunde.
Tatiana sare de bucurie pentru calificarea în finală.
Kimia Alizadeh Zonoozi mai are de luptat într-o probă,
în ziua calificărilor.
Sincer, am dat tot ce am avut. Am pierdut controlul.
Poate aşa trebuia să fie, să învăţ să mă controlez.
Nu am timp să-mi plâng de milă. Am pierdut medalia de aur,
dar am şansa de a câştiga bronzul.
Suntem la proba feminină de viteză de 1.500 m.
Lohalith, din echipa de refugiaţi...
Iar pe zece e campioana naţională, Purrier St. Pierre.
Deşi mi-e dor de casă, trebuie să îmi ating ţelul.
Cel mai mult mi-e dor de băiatul meu.
Deşi îmi e dor de el, atâta timp cât putem vorbi
şi ştiu că o duce bine, eu mă bucur.
Dar acum trebuie să merg să fiu alături de el.
Visul meu e să am o casă pentru mine şi Jayden,
unde să stea şi părinţii mei.
Bună ! A fost o cursă frumoasă.
- Ce vei face acum, Anjelina ? - Merg acasă, la familia mea.
Ăsta e singurul lucru pe care mi-l doresc acum.
Anjelina a obţinut cel mai bun record personal la 1.500 m,
terminând cursa pe locul 14.
Ultima cursă pentru calificarea la semifinale la proba de 1.000 m.
Saeid Fazloula.
La linia de start la Jocurile Olimpice de la Tokyo
mă gândeam numai la familia mea. Au apărut iar ştiri despre mine,
cum că sunt un trădător, că m-am vândut când am dezertat.
Părinţii mei le-au auzit şi s-au supărat foarte tare.
De aceea, la linia de start mă gândeam numai la ei.
Franţa, Australia...
Saeid Fazloula...
Doar doi dintre aceşti sportivi vor ajunge la semifinale.
Şi au pornit.
A mai fost într-o cursă astăzi, tot o probă de 1.000 m.
Concurentul din Australia e cel mai agresiv de azi.
Poate continua toată cursa aşa ? Poate australianul să câştige ?
Începe să înainteze.
Hai, Saeid ! Du-te !
Australia, urmată de Franţa, sunt cele care trec în semifinale.
Pe al patrulea loc îl avem pe Saeid Fazloula.
Echipa de refugiaţi se clasează pe locul patru.
La calificarea în sferturi, am avut un început foarte bun
şi am rămas pe locul trei la o distanţă de 15-20 m,
cu linia de finiş la vreo 5 m, adică aproape două secunde.
Am terminat frumos cursa.
Sunt iar pe locul patru, dar sunt foarte bucuros.
Mulţumesc mult.
- Am reuşit, frate. - Frumoasă cursă, Saeid.
Nu se putea mai bine de atât. Sunt foarte mândru de tine.
- Te-ai descurcat bine. - Am dat tot ce-am putut.
Am reuşit. Am avut două curse bune.
De mâine dimineaţă mă trezesc ca olimpic.
Mă bucur de lucrul ăsta.
Acum trebuie să plec.
Am fost mai rapid decât Iranul. Sunt foarte fericit.
Mă bucur pentru familia mea din Iran.
Mi-au zis că în Iran se zice că Saeid nu e bun.
""Sportivul nostru e foarte bun."
Nu spun nimic familiei. Stau acasă şi citesc în ziare
"Saeid nu e bun. Saeid e varză."
Acum sunt foarte bun.
Medalia de bronz pentru echipa de refugiaţi !
Sunt prima femeie din Iran care are o medalie la Jocurile Olimpice,
iar acum vreau s-o primesc pentru echipa de refugiaţi.
Promit să fac tot ce pot.
Toată lumea zâmbeşte pentru fata asta cu o poveste emoţionantă.
Cu medalia de bronz câştigată acum cinci ani, la 18 ani,
ca reprezentantă a echipei Iranului. E minunat că participă iar.
Suntem în ultimul minut.
Echipa de refugiaţi are o speranţă la victorie.
Lansează un pumn în vestă. Primeşte o lovitură scurtă.
Echipa Turciei primeşte puncte.
Mai sunt zece secunde rămase,
iar medalia de bronz pare să încline spre echipa Turciei.
Poate fi recuperată cu o singură lovitură.
Şi câştigă Turcia !
Frumos progres pentru Kimia Alizadeh Zonoozi,
care a înfrânt campioni olimpici chiar şi în postura de refugiată
şi a făcut istorie.
Salutări şi respect tuturor care mă recunosc ca şi compatriot.
Sunt femeie, copil al Iranului, luptătoare de taekwondo.
Am trecut timpuri grele şi voi continua să lupt.
Se scurge timpul. Mă uit eu la el.
Nu te grăbi, Cyrille ! Nu te grăbi, e bine.
Nu-ţi face griji. Ai timp. Ai mult timp. Nu te grăbi.
Haide, Cyrille !
- Stai puţin. Respiră ! - Nu te stresa.
- Are timp. - Da, are.
- Hai, hai ! - Haide, Cyrille !
- Ia uite ! - A ridicat-o direct.
- Dacă o prinde bine... - Da, nu mai are treabă.
Dar mă sperii mereu când repetă o ridicare.
Când se trage înapoi şi se strâmbă...
Ştii că e bine când se strâmbă.
Ştii ce înseamnă faţa aia. Şi ridicarea a fost mai bună.
- Uită-te la el ! - Ce fericit e !
Sunt mândru de el. A fost foarte bine.
Vorbeam de lup...
Atitudinea de la ultima... Când ai intrat, am ştiut că vei reuşi.
Vorbesc serios. Când ai intrat am zis: "Da ! Hai, Cyrille !"
Bravo !
- Bravo. Ne bucurăm pentru tine. - Mulţumesc.
A fost incredibil. Abia aşteptăm să te întorci !
Trebuie să te întorci, da ?
Cyrille s-a clasat pe locul zece şi a stabilit un nou record personal.
Echipa de Refugiaţi nu a câştigat medalii la Tokyo.
Au reprezentat bucuroşi cei 100.000.000 de refugiaţi din lume.
Mulţumim !
Povestea va continua la Paris, în 2024
Părinţii Anjelinei au ieşit în siguranţă din Sudanul de Sud
şi s-au reîntâlnit în sfârşit, 19 ani mai târziu.
După o vreme...
Experienţa asta îmi permite să-mi accept noua viaţă,
să înţeleg că e în regulă să-mi văd de viaţă,
chiar dacă inima mea priveşte înapoi.
Mi-a confirmat că merităm toţi să trăim, să visăm
şi să continuăm să luptăm în moduri diferite.
Când am plecat din Iran, am zis:
"Eu, Kimia, nu sunt istoric, erou şi nici nu duc steagul Iranului."
"Sunt una dintre milioanele de femei iraniene asuprite."
Înainte eram un singur om,
iar vocea mea nu era destul de puternică în lumea asta mare,
dar acum toate femeile luptă în stradă pentru drepturile lor.
Acum sunt una dintre milioanele de iranieni curajoşi.
Eu fug pentru a-mi atinge visele şi către un loc sigur,
pentru a prinde oportunităţi, pentru a inspira lumea.
Ne-am întâlnit, în sfârşit, cu toţii în Turcia,
după şapte ani şi cu mine devenit olimpic.
Tata a şi plâns. Nu l-am mai văzut să plângă,
ori să fie atât de fericit.
Succesul în viaţa personală îl reprezintă liniştea şi siguranţa.
Am o familie mică, un copil mic.
Saeid, Anjelina şi Kimia sunt printre cei 52 de sportivi
cărora li s-au reînnoit bursele, în speranţa de a fi aleşi din nou
în Echipa de Refugiaţi la J.O. de la Paris din 2024.
După 7 ani cu titlul de refugiat, Cyrille a primit cetăţenia britanică.
Încă lucrează ca asistent la psihiatrie.
Am învăţat multe din experienţa mea: cum să devin mai determinat
şi faptul că viitorul e nesigur şi că poate fi dificil,
dar să nu-mi pierd speranţa şi să dau tot ce am mai bun.
În sfârşit, anul acesta, cu noul său paşaport britanic,
la categoria de 154 kg, ca reprezentant al Angliei.
Bravo, Cyrille !
Wael a primit bursă,
în speranţa de a participa la Jocurile de la Paris din 2024.
Când nu am ajuns la Jocurile Olimpice de la Tokyo,
m-am simţit disperat şi trist.
Dar nu am acceptat ca aia să fie realitatea mea.
Wael a început să se antreneze aici cu centura albă.
Acum are trei centuri negre.
De când am început grupa, el a fost primul cu centură neagră,
iar azi va fi antrenorul vostru.
Gata ?
Piciorul drept în spate, toată lumea.
Mulţi refugiaţi vor fi mândri de mine că motivez multă lume şi mulţi copii
şi le arăt că speranţa e o constantă, la fel şi visele.
Jocurile Olimpice sunt visul meu
şi voi face tot posibilul să devină realitate.
CUTEZĂM SĂ VISĂM
UNHCR prezice că până în 2024 120 milioane de oameni
vor fi refugiaţi din cauza războiului, foametei
şi impactului climatic.
Traducerea: WORDNET MEDIA www.wordnet.ro