Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PŘESVĚDČOVAT PŘESVĚDČENÉ SCÉNA
WHINDERSSON NUNES: PŘESVĚDČOVAT PŘESVĚDČENÉ
Jak je, Porto?
Portugalsko!
Jo!
Co vy nahoře?
Co vy dole?
Moc děkuju.
Paráda!
Někoho z Mosambiku?
Mosambik? Vy?
Z Angoly?
Kapverdy?
Portugalci?
Brazilci?
Zatleskejte si. Díky.
Přivítejme našeho hudebníka Luana Murilha.
Potlesk pro Luana Murilha.
Díky, žes dneska dorazil.
Tahle šou se jmenuje Přesvědčovat přesvědčené,
jako kázání, protože to budu dělat.
Je to nutné.
Protože často…
když chceme o něčem mluvit, nejde to jinak.
Lidé si musí uvědomit, že svět končí.
To je mé dnešní poselství.
My už si to užili.
Věci se mění. Věci, které byly vzácné, se dějí pořád.
Každý den slyšíte o tornádu nebo o tsunami.
Děje se toho tolik.
Pandemie.
Gkayiny párty. Je jich tolik.
Ne, Gkayiny večírky jsou fakt pecka, kvůli tý rozmanitosti hudby.
Nezažil jsem tolik žánrů na jednom pódiu.
Nejdřív Léo Santana.
Pak Matuê, což je úplně něco jinýho.
Matuê zpívá „Chceš lítat?“ Ale nikdo se nechytá.
Jinej styl.
Pak Iron Maiden.
A ráno Padre Fábio de Melo. Bože můj.
Všichni jsou sjetý těma vůněma, někdo se modlí…
Svět končí. Všechno je jinak.
Příštích dvacet let bude jiných než ty předchozí.
A že byly stejný.
Rok 2000 jako 2001 a rok 2001 stejný jak 2002.
Dneska ne, dneska se to mění, aktualizuje.
Lidi ve videu ani nepoužívají svůj hlas.
„Řekla jsem muži, že to dítě je jeho.“
„HAHA.“
Panebože.
Už nemůžete lidi odkazovat na instáč vašeho elektroinženýra.
Bůhví, co tam sdílí.
Jednou jsem doporučil kamaráda.
Šel jsem na jeho stránku
a první video bylo „Friezo!“
„Proč jsi zabil Krillina?“
Jak mám někoho takového doporučit?
Nemám přidat varování?
„Umí to, ale přeskočte to první video.“
„Proč?“ A já: „Je naštvanej.“
Myslíte, že je to to samý meme, ale už tam má remix.
Dělá: „Friezo!“
Všechno se děje tak rychle.
Ke kadeřnici už nesmíte přijít pozdě.
Potřebuje si pět minut natáčet vaši hlavu, aby mohla udělat video.
Co máte jako dělat, když vás někdo natáčí?
Co budete dělat?
Jste zamotaný v ručníku, vypadáte jak pitomec.
Když chcete v restauraci vodu, číšníci dělaj…
„Přestaňte, mám žízeň…“
Všechno je jiné. Přišli jsme o prosté věci.
Každodenní věci.
Jako telefonní seznamy.
Kdo tu viděl telefonní seznam?
Knížka se jmény, adresami a čísly.
„Jak jsi mě našel?“ „Mám tě v seznamu, mně se neschováš!“
Volali jsme si ze srandy. Nikdo nikdy nevěděl, kdo volá.
„Pracujete v oděvech?“
„Ne.“ „Aha, takže jste nahej?“
Zavěsit. Ať si trhnou.
Nikdo mě nepoznal.
Tohle všechno nám ukradl.
Algoritmus.
Co je to?
Je to inteligence vašeho telefonu,
která vybírá to, co vás nejvíc baví.
Už nemusíte říkat, že nemáte rádi Tiktok.
Odebere vám to věci, co nesledujete a nechá, co ano.
„Máš rád kočky?“
„Koukej.“ Pak pošle další.
„Hele, tahle pije.“ „Roztomilé.“
Najednou jste jako všichni ti idioti přilepený k telefonu.
Můj algoritmus poznal, co se mi líbí a posílá mi jen to.
Což jsou videa zlodějů, co se neschovají.
Je to skvělý.
Brazilský cajti jsou komici.
Natáčí. „Kde je? Nevidím ho.“
Schoval se pod ubrus a na zádech má vázu…
jako odkládací stolek.
To nedávám.
Vážně.
Jeden se přestrojil za stojan s vodou.
Hodil na sebe ubrus a držel kanystr s vodou…
Přijdou policajti… „Asi utekl.“
„Dám si trochu vody.“ Dál to natáčí.
Týpek dělal i ty zvuky…
Asi jsem koukal moc na Toma a Jerryho.
To není možný.
Svět končí, kámo.
Užili jsme si to.
Probíhá válka.
Je tak blízko, že jste v křeči.
V Brazílii ani prd.
Tam si děláme srandu.
Děláme memy.
Brazilci jsou rádi mimo. Nikdo se do nás nesere.
Nikdo.
Možná je to dobrý, ale mě to dělá starosti.
Proč na nás asi nikdo neútočí?
Co oni vědí, co my ne?
Dělám si starosti.
Asi na nás pohlíží jako na hrající si děcko.
To musí bejt ono.
„Zaútoč na ně!“
„Ne, ať si hraje na motorku.“
Měl jsem obavy, tak jsem si to vygooglil.
„Brazilská palebná síla.“
Zřejmě…
máme dost nábojů na dvě hodiny války.
Musí to být strategie.
Protože jsem viděl na Twitteru, že pro brazilskou armádu koupili…
35 000 pilulek viagry.
Strategie!
Takoví jsme.
„Když nemáme náboje, máme i jinou zbraň.“
Ani to nezkoušejte.
Nezkoušejte to.
„Chceš napadnout Brazílii?“
„Tady máš Pernambuco.“ Ani náhodou.
Zjistil jsem, že naše letecká základna je v Natalu v Rio Grande do Norte.
Je tu někdo z Natali?
Jestli jste z Natali, povězte,
kdo zaútočí na Natal?
Proč tam jsou letadla?
Tři hodiny letu do Sao Paula, do tý doby nám dojdou náboje.
Kouknete dolů z letadla: „Jejda, vyhořeli.“
Svět končí.
Řekněte sousedovi: „Bacha na apokalypsu.“
Bacha.
Ani nevíme, jak svět skončí.
Myslíme si, jak jsme výjimeční,
ti nejdůležitější na Zemi.
Svět už skončil tolikrát a my nemáme šajn.
Co když skončí jako Bird Box?
Budem ticho, nebo nás něco sežere.
Kvůli lidem s alergiemi tu pochcípáme.
Kámoš řekne „Buď zticha!“ a já jen…
Netvor přijde… a zabije mě a 12 dalších.
Medicína už neuzdravuje.
Jen nahrazuje příznaky.
Mělo by se jí říkat konvertor.
„Z těchhle analgetik budete zvracet.“ „Lepší než bolest hlavy.“
Z léků na nachlazení jste ospalí.
Perfektní.
Když spíte, nemůžete kýchat.
Ten, kdo to vymyslel, je génius.
Všechno je pozadu.
Všechno se mění.
Význam semaforů se v Brazílii změnil.
Zelená je „jeď“, žlutá „pozor“ a červená „stůj“.
Ale kdo zastavuje na červenou o půlnoci?
„Tady nezastavím ani náhodou.
Rozbijou mi okýnko a okradou mě.
Sice bude pokuta, ale řeknu, že to byla sebeobrana.“
Na zelenou už nikdo nejezdí.
Protože vědí, že někdo pojede na červenou.
A napálí to do nich.
Zloději vás přepadnou na zelenou.
Všechno je pozadu, není úniku.
Uber v Brazílii nepoužívejte.
Někdo akceptuje jízdu a pak řekne „To není můj problém.“
Nepřijede. A to měl jedinej džob.
Na cestu k Uberu teďka jezdíte taxíkem.
A zjistil jsem něco fakt šokujícího.
Uvidíme, kdo je překvapený a kdo předstírá.
Zjistil jsem, že na některých místech,
když je na palubce balíček černých Halls,
znamená to, že řidič jako platbu akceptuje kuřbu.
Někdy je lepší to nevědět.
To mi vážně vadí.
Co asi mé předchozí Uber jízdy?
„Panebože, co to měl na palubce?“
„Byly to Hallsky? Bože…“
„Mohl jsem ušetřit peníze.“
Nerad utrácím peníze.
Trápí mě to. Jsem z toho na hlavu.
Ať se mnou už řidiči nemluví.
Nevím, co mají za lubem.
Říkám si: „Jestli cekne, dám mu, co proto.“
Nabídne mi vodu a já „Chceš, abych ti ho vykouřil, co?“
„Na takový hry já nejsem.“
Mám milující přátele. Když skončí svět, říkají, že naskočím na letadlo a uteču.
A já „To ne, bez vás to nedám.“
Máme se rádi, krom jedné chvíle.
Zásluhy slíznu já.
Vždycky.
Ale to ne já, takhle to prostě funguje.
Vždycky to tak bylo. Oni chtějí prokliky.
A to jim moje jméno dá. To je to, co chtějí.
Jednou jsem byl na letišti
s Manoelem a Mateusem.
Objevily se dvě děti.
„Dej nám peníze.“
Nemám u sebe hotovost,
tak jsem řekl Manoelovi, ať jim dá.
Váhal, ale vytáhl stovku.
Řekl jsem „ještě jednu.“
Myslím, že mí přátelé mají tolik, co já. Když je podával…
Na brazilských letištích vždycky číhají novináři.
Najednou se jeden objevil a fotil o sto šest.
Titulky druhej den: „Whindersson daruje peníze na letišti.“
A fotkou Manoela jak stojí s peněženkou…
A ty komentáře… „Whindersson je tak štědrý.“
„Klobouk dolů.“
Poslal do skupinovýho chatu screenshot „Whindersson je tak štědrý.“
Později chtěl odplatu.
„Můžeš mi vrátit ty peníze, které jsi daroval?“
A já „Klídek, kámo, to ten systém.“
Když jsem opilej, jsem s Robsonem rád.
Protože on není nikdy opilej.
Já si jen srknu a mám ji jak z praku.
Ale nejsem jako evropský opilec.
Evropský opilci jsou šílenci.
Vy jste něco jinýho.
Já se ožeru a bulím.
Jsem fakt romantik.
„Vážně pro mě hodně znamenáš.“
Moc vřelej. To vy ne.
Vy řvete na auta: „Co doprdele je?“
Bojujete s autama.
Co mu to auto udělalo, že je tak naštvanej?
Šílený. Je to tak jiný.
Tak mám Robsona rád.
Požádal jsem ho, ať mě brání.
Protože když piju, lidé to natáčejí.
„Řekni to, řekni to!“ A já se nechám zlanařit, tak to udělám.
Vůbec mi to nedojde.
Jednou se mě ptali na vakcíny, protože chtěli skandál.
„Co si o nich myslíte?“
A já… byl jsem opilej.
„Měli by ho dávat bez souhlasu.“
A ten, co to točil: „Cože?“
„Měli bychom vakcínu dát domorodcům, ty by nás stříleli…“
A teprv pak byste zjistili značku.
„To byla asi Astra Zeneca.“
Až pak.
Svět končí.
Někdy se jdeme s Robsonem napít a zpět jedeme Uberem.
A řidiči jsou z toho vedle.
„Panebože, Whindersson u mě v autě a opilej.“
„Nabídnu mu vodu.“
„Robsone, on po mně chce, ať mu vykouřím.“
„Do prdele!“
„Nemůžu to udělat!“
„Tisk si na mě smlsne.“
„Vykuř mu, Robsone.“
Později, když se naštve, říkám mu: „To ne já, to ten systém.“
Svět opravdu končí.
Veřejné služby v Brazílii nefungují.
Chybí nám plánování.
Jako Brazilec to můžu říct. Chybí nám plánování.
Co nám během pandemie dojde jako první?
Toaleťák.
Dělalo nám větší starost utírání zadku než dostatek jídla.
Vhodný plánování? Zadek před plným žaludkem?
Údržba nespolupracuje.
U nás byly dvě služby. Kanalizace
a oprava silnic.
Jednou opravy silnic skončily.
Druhý den přišli lidi od kanalizace a rozvrtali to tam kvůli potrubí.
Mluvte spolu!
V Brazílii máme základní problémy s kanalizací.
Je to tak. Základní.
Kanalizace je…
- Základní. - Nic víc.
Není to premium.
Není to zlatá třída. Ale základ.
Jen se umístí dvě trubky
před barák, aby tu neplavaly hovna.
Dvě trubky.
Dřív jsme mívali společenské vědy.
Museli jste interpretovat ikony.
Učili jste se pomocí obrázků.
Na jednom byl kluk, co kadil za keřem.
Byl tam bobek, a pak noha a velké X, což znamenalo:
„Nešlapejte do hovna. Je to špatné.“
Základní hygiena je o kvalitě života.
Některý děcka jdou do školy kolem otevřenýho kanálu.
Jde kolem otevřenýho kanálu…
Přijde do školy a smrdí.
Dostane přezdívku.
„Už je tu.“
„Kdo?“ Děti dělají…
„Kdo?“ A oni…
A to dítě ani neví, že mluví o něm. „Komu se smějeme?“
Chudák, je poníženej.
Někdy vídá věci, co by neměl.
Ve zprávách mluví o těle, co našli v kanalizaci.
„Zabili ho kousek odsud!“
Vytváříme obsah do telky.
Zprávy v poledne.
Proč to chtějí vidět Brazilci v poledne?
Bez mrtvoly nemůžeme dostat chuť k jídlu.
Já to nechápu.
Schválně můj táta u oběda…
V telce běží: „14 bodných ran!“ A můj táta ocucává kuře…
A někdy si i přidá, bože.
Děcka to vidí a myslí si, že je to sranda.
Jsou za reportérem a snaží se dostat do televize.
Bejt v telce.
Vyrostou a nevědí, co je správný a co ne.
Jsou z nich psychouši, jako Joker.
Každý má vnitřního Jokera.
Je to divný, ale pravda.
Řekněte sousedovi: „Bacha na Jokera.“
Víc nahlas, stydíte se. „Bacha na Jokera.“
- Bacha na Jokera. - Bacha.
Co je vnitřní Joker?
Je to okamžik, kdy se rozhodnete, jak zareagovat
na ponížení.
Kdy ho potkáte? Obvykle, když dostanete nakládačku.
Ale ne pokaždý. Nejsme pokrytci. Přemýšlíme.
I jako děti věcem rozumíme.
Někdy si po nakládačce říkáte:
„To jsem podělal.“ Dává to smysl.
Když jste chudý a něco rozbijete, přijde odplata.
To dávalo smysl.
Ale někdy nejde o ponaučení, ale o ponížení.
A vy to víte.
Moje rodina byla chaotická.
Dost z vás to zná, nebo zná někoho, kdo to tak má.
Doma je tolik hádek, že byste radši zůstali venku.
Když je ve škole skupinový úkol,
vždycky jsem říkal „U mě doma ne.“
„Pojďme do Cracklandu, tam je to lepší.“
„Tam se naučíme mnohem víc než u mě doma.“
Nesnášel jsem to. Jen co se táta vzbudil, už byl nasranej.
Mamka taky.
Táta šel dělat kafe,
„Copak tu není kafe, zatraceně?“
A mamka: „Chceš kafe? Tady máš kafe!“
„A kde mám svůj hrnek!“
Ségra na mě ukáže: „To on ho rozbil.“
Jo.
Sakra. Byl to děs.
U nás byly problém peníze.
Nemohli jsme si nic dovolit. Ani mamka nebo táta.
Brácha byl rebel. „Srát na společnost.“
Měl na dveřích divný plakáty.
Byl to fakt exot.
To se časem změnilo. Rodiče našli lepší práci.
Brácha šel na vysokou, začal se koupat.
„Dobré ráno.“
„Kdo je ten mladík?“ Napadlo mě to.
Myslel jsem, že bych mohl někoho pozvat.
Jednou ve škole nám zadali úkol do dvojic. Holka, co se mi líbila, chtěla mě.
To ne, ty bláho. Fakt, jo?
Zeptala se, kam půjdem. „No samo, že ke mně.“
„Pojď za mnou.“ A šli jsme k nám.
Nešli jsme ke mně do pokoje, byli jsme děcka.
Ne, ne, šli jsme do obýváku a četli knížky.
Smáli jsme se hloupým názvům: „Tordesillaská smlouva“.
„To zní jak tortillovská!“
Máma vyjde z mýho pokoje
a drží mý spoďáry.
Jde k té holce s říká:
„Určitě chceš být s tímhle smraďochem?“
Pak začal její výstup.
„Když švábi vidí jeho pokoj, vyblijou se a jdou pryč.“
„Ten si snad hraje z hovnama. Panebože.“
Říkám si, co to proboha dělá?
Co sakra blbne?
Ne!
Jsem v šoku.
Ta holka je v šoku. Třese se.
„Co to dělá?“
Máma ke mně přijde a třikrát mě flákne spoďárama.
Proč?
Pak mi do ucha zašeptá:
„Já ti říkala, že to jednou udělám před lidma.“
A já na to: „Aha, jasný.
Ukazuješ, kdo je tu šéf. Ty jsi tu šéf.“
Měl jsem to pod kontrolou. Říkám holce: „Moje mamka ráda vtipkuje.“
„Ne, nebreč.“
„Jsem na to zvyklej.“ Odešla v šoku, třásla se…
Byla otřesená!
Držel jsem se, než jsem odešel do svýho pokoje,
protože pokoj dospívajícího je jeho svět.
Tak na jejich pokoje dávejte pozor.
Tam probíhá to zešílení.
Přímo tam se zblázní ze svýho ptáka…
Jedině tam jsem sebral odvahu
a podíval se na svůj zadek.
Vydržel jsem to do svýho pokoje.
Když jsem otevřel, všechno jsem to vypustil.
„Už nikdy
si do týhle prdele nikoho nepřivedu!“
„Zasranej barák!“
„Zasranej!“
„Zasranej ocas!“
Řval jsem tak, že jsem dostal škytku.
Nesnáším bulení.
Vypadám ošklivě, když brečím, jako ta čínská maska.
Nelíbí se mi to.
Pusa se mi nafoukne…
Tehdy jsem poprvý viděl svýho Jokera.
Bulil jsem a čučel na sebe do zrcadla.
Takhle…
„Ani to nebolelo.“
Nejhorší na tom je, že ty spoďáry ani nebyly špinavý.
Okno mýho pokoje je přímo nad otevřenou kanalizací.
Jasně, že v mým pokoji to smrdělo.
To kvůli tý kanalizaci.
Základní služba. Dvě roury by mě zachránily.
Svět končí.
Zvěř to má spočítaný.
Dřív jsme se strachovali o jeden či dva druhy.
Jeden či dva, v pohodě.
„Vymírají papoušci ara.“ Tak jsme pomohli papouškům.
„Lvíček zlatý je v ohrožení.“ Tak jsme se na něj složili.
Dnes je na zemi 35 000 ohrožených druhů.
Třicet pět tisíc.
Pokud vymírají, někdo to počítá.
Samozřejmě, nejde o odhady.
„Ty jo, letí jen šest kachen.“ Tak to nefunguje.
Je na tom vystavenej celej obor.
Google není velkej mozek,
co zná všechny odpovědi.
Někdo tu informaci pro vás zjistil.
I ty linky na mapě… někdo si dal tu práci…
„Tohle je Mezopotámie.“
…aby to zmapoval.
To chce práci.
Odborníkům, co sledují zvířata…
ať už ohrožený, nebo ty, co vracejí do přírody, se říká biologové.
Rád mluvím o biolozích,
abych lidem připomněl, že
Existujou spousty povolání.
A každý je důležitý.
Biologové dřou jako koně.
Když vygooglíte:
„Jaké zvíře je nejrychlejší?“
uvidíte, že je to sokol stěhovavý.
Lítá rychlostí neuvěřitelných 480 km/h.
Jako Formule 1.
105 metrů za vteřinu.
Jedno fotbalový hřiště za vteřinu…
A je fuč.
Uvidíte to na Googlu.
Jak to ten biolog viděl?
„Kámo, asi tu něco prolítlo.“
Dost lidí pro vás riskuje životy.
Možná to znáte.
Sekuriťáků je hodně.
Na každý akci je ochranka.
Dokonce se kvůli tomu musí oholit. Všichni jsou plešatý.
Musí. Během rvačky by vás tahali…
To nejde.
„Zvládla to ochranka?“
A venku se rvou: „Pusť mě!“
„Fakt. Pustím tě, když ty mě taky.“
„Pusť.“ Tak to nefunguje.
Fakt ne.
Svět končí.
Moc jsme si to užívali. Říkám to pořád.
Tak tu kážu přesvědčeným. Myslíte, že je to narážka na církev.
Jsem oblečenej jako novodobej pastor.
V pozadí nám tiše vyhrává Luan Murilho.
„Mluví jako pastor.“ Ale to není ono.
Tohle není náboženský kázání.
Má to název Přesvědčovat přesvědčené.
Ale od zvířat nás dělí jen kultura.
Jediná věc, co člověka odděluje od zvěře, je kultura.
Jen lidé jsou kultivovaní, aby mohli uctívat.
Ale tady se neděje nic náboženskýho, jen uctíváme.
Protože co děláme?
Jsme tu shromážděni
a sledujeme, jak člen našeho druhu něco dělá.
Nikdy neuvidíte kroužek lvů, kde jeden stojí uprostřed…
a ostatní lvi říkají: „Jo, to je frajer.“
„Sakra!“ Ne.
To jen my.
Kultura má v našem životě mnoho podob.
Pro mě to bylo divadlo.
Když jsem se šel poprvé podívat,
jak někdo něco říká,
bylo mi 17 nebo 18.
Ale už od dětství jsem znal hry.
Tam, kde jsem vyrůstal,
často hráli Umučení Krista.
Kdo z vás to viděl? Zvedněte ruku.
Kdo to viděl jako hru v kostele nebo na náměstí,
během pouti… víte, co myslím.
Umučení Krista bylo všude,
když jsem byl ještě malý.
Nežil jsem ve městě. Moc jsem toho neznal.
Znáte to, když herec odejde ze scény v telce a vy ho za ní hledáte?
Nebo když jsme věřili, že se dokážeme prokopat do Japonska.
Takhle jsem to měl s Umučením Krista.
Myslel jsem, že on je vážně Ježíš.
Chápete?
Brečel jsem spolu s babičkami.
Volali: „Ubohý Ježíš!“
A já: „Já vím. A dělají mu to každý rok!“
„Co vůbec provedl?“ Nechápal jsem to.
Zajímal mě ten herec.
Reklama ukazovala Ježíše na kříži,
tak jsem se soustředil na něj.
V tom příběhu je i římský voják,
který ho bodne kopím během ukřižování.
Našel jsem si, kde pracuje a šel za ním.
Mí čtyři kamarádi a já.
„Myslíš, že jsi hrdina, co?“ Byli jsme jak šílenci.
„Máš štěstí, že to přežil.“
Protože jsem herce, co hrál Ježíše, potkal na náměstí.
„Ježíš nosí boty Nike?“
„Panebože.“
„Asi si je zasloužil.“
Že to není Ježíš, jsem poznal tak, že to ten týpek zkazil.
Něco vám vysvětlím,
i vám, co koukáte doma.
Nemluvím tu o náboženství.
Je to technická diskuze.
Mluvím o kabelech.
Jo? O zákulisí.
Ty kříže nesestavili deset let před tím.
Sestavili je den před tím a nebyly utažené.
Chápete?
V tuhle chvíli příběhu byl Ježíš už po smrti.
Technicky se nemohl hýbat, ne?
Všichni to známe.
Visí na kříži, stoupne do Nebe,
pak ho vezmou do hrobky a o tři dny později se vrátí.
Nemluvím tu o Ježíši, Bohu, nebo náboženství.
On je vševědoucí. Mám ho v mysli.
Nemusím vám to vysvětlovat.
Kříž se nahnul dopředu.
Nikdo nechce spadnout na ksicht.
Je to lidský instinkt.
Dotknete se horké pánve „A kurva!“
Neudržíte se.
Byl mrtvý. Ale kříž se nahnul a on…
„To byly rychlý tři dny, kámo.“
Tak mi došlo, že to není Ježíš
a zamiloval jsem se do divadla.
Zjistil jsem, že lidé mohou hrát jiný lidi.
To jsem předtím nevěděl.
Zamiloval jsem se do divadla.
Udělal bych cokoli, abych ho viděl,
i když obsazení nebylo slavné.
Protože na venkově vždycky najdete někoho, kdo hrál v telenovele.
„Jo, to je ten ze Sehnora do Destino.“
Všichni se šli podívat.
Někdy tam ani celebrity nebyly.
Ale i někdo s divným jménem…
Stejně jsem kámoše zval: „Hele, přijede Eduardo Spalastrines!“
„Kdo to sakra je?“
„S takovým jménem musí bejt dobrej.“
A já ve škole: „Viděli jste?“
„A co?“ „Eduardo Spalastrines přijede!“
„Kdo to je?“ a já: „Nemám páru.“
„Pojďme to zjistit společně!“
A já šel.
Na malém městě je divadlo těžké.
U nás žije 30 000 obyvatel.
Ve městě mamky jich je sotva 2 000.
Ale jsou to sexisti.
Nechtějí hrát v tunice.
„Tohle si na sebe nevemu, kámo.“
Nechtějí nosit andělská křídla.
Když si chcete zabrat židli, namalujte tam péro.
Nikdo si na to nesedne.
Týpek přijde po 12hodinový směně, uvidí to a odejde „To jsou sráči.“
„Dělají si ze mě prdel.“ a nesedne si.
Takže celé divadlo v mém městě bylo gay.
Děti se chtěly stát inženýry, ale nutili je do divadla.
Ve hře se ptali: „Pustíme Ježíše, nebo Barabáše?“
Všichni řvali Barabáše!
Skákali kolem.
Bylo to šílený.
Divadlo je těžký, protože nemáte dost mikrofonů.
Je tam 300 herců. To je prostě moc mikrofonů.
Tak si ty repliky nahrávali.
Pak přehrávali audio a herci podle toho hýbali pusou.
Ale když nahrávali ve studiu, neviděli scénu.
Nepředstavovali si všechny v kostýmech ani Galileu.
Takže to bylo bez emocí. Jako…
„Já nevim.“
„Já vážně nevím.“
Při zkoušce měli všichni kostýmy, nádherná scéna,
je tam i Pilát Pontský… A pak zahráli to audio.
Já nevím.
Já vážně nevím.
Co má dělat? Snaží se přehrát tu nudu v hlase.
Je to divný.
Jako z jednoho dílu Naruta.
Týpek dělá…
Já nevím.
Já vážně nevím.
Svět končí.
Když svět končí, vy to vidíte
a můžete se rozhodnout jinak,
než jak byste se rozhodli, být při smyslech.
Tehdy jsem se rozhodl,
že se utkám s Popóem.
Ale připravil jsem se.
Provedl jsem průzkum. Udělal jsem si přípravu. Četl jsem.
Naučil jsem se základy boxu.
Rád znám teorii.
Zeptáte se mě: „Co je to vtip?“
A já řeknu: správné načasování.
Lepší definice neexistuje.
Jde o načasování.
Strašný vtip v pravý čas je vtipný.
„Páni, on se s tím vytasil.“
Dobrý vtip ve špatný čas? „To je kretén.“
„Jak se opovažuje?“
Načasování všechno změní.
Na smích s kámošem nepotřebujete slova.
Stačí se podívat a kámoš dělá…
Otočíte se, abyste se taky nesmáli. Říkáte „Nech toho, kámo.“
„No tak. Je tu mrtvý tělo.“
„Nedělej to.“
Box je o tom správným úderu ve správnej čas.
Fyzika těla.
„Prašť mě.“ a vy to poděláte.
Ale poučíte se.
„Natočte bokem a nohou, ať vytvoříte mechanickou sílu.“
„Vaše rána bude mnohem tvrdší, než jste mysleli.“
To já vím.
Jen jsem zapomněl na jedno.
Popó tohle všechno už věděl.
Už třicet let to ví.
První kolo. Spráskal mě tak snadno, až jsem se styděl.
Řvali: „Do toho!“ A moje hlava dělala…
Neměl jsem tušení… A pak se to stalo zase.
Popó ani nic nedělal, jen…
A já „Cože sakra?“
První kolo skončilo a já si zmateně sedl.
Druhé kolo. Musím se soustředit.
Po vteřině to moje hlava udělala zase.
Říkám si „Kámo…
to si jen představuju.“
Snažím sebe sama přesvědčit. Mozek je silný.
Čelím svýmu soupeři.
Asi do mě buší, ale já to necítím. Šílený.
A moje hlava pořád…
Jako by mi Tirullipa tahal za vlasy.
„Nech toho!“ Pořád se to dělo.
Po druhém kole jsem mrknul na obrazovku.
Vidím, jak mě Popó mlátí a pomyslel si „Bože“.
Zpomalený záběr, jeho ruka jak jazyk chameleona.
Stáhl ji tak rychle, sakra.
Třetí kolo, vyprášil mě jak starej koberec.
Když chce vaše máma vyčistit fakt špinavej koberec,
pověsí ho a pořádně do něj buší klepáčem.
Tak mi bylo. A zápas měl osm kol.
Ale boj to byl jen tři kola.
Potom už šlo o pokus o vraždu.
V živém přenosu. Všichni to viděli a nikdo nehnul ani brvou.
„Miluju tě!“ To ne, tehdy ne!
Ve čtvrtém kole se mi změnil život.
Opravdu. Dělím se s vámi o své svědectví.
Můžu s jistotou říct,
že jsem komik, herec, zpěvák, a především
jsem přeživší.
Do třetího kola to šlo vysílat v živém přenosu.
Od čtvrtého kola? Matroš na Pornhub.
„Frajer spankuje školáčka.“
Bylo to šílený.
Ve čtvrtém kole se všechno změnilo, protože Popó změnil strategii.
Do té doby mi valchoval jen obličej.
Tři kola mi to hustil do obličeje. Znecitlivěl jsem.
Začínal jsem postupovat. Už byl zlomenej, ne?
K čemu je vůbec nos?
Kdo ho potřebuje?
On si toho všiml.
Tak mě poprvý praštil do ucha.
A v ten okamžik všichni viděli,
jak jsem hledal Vitora Belforta, Andersona Silvu,
Mikea Tysona…
Moc jsem se bál.
Ale vysvětlím, co se stalo.
Když se mi trefil do ucha…
zazněl zvon.
Ale v mý hlavě
ten zvon zněl do konce zápasu.
Nevěděl jsem, že je po všem.
Popó odešel a já ho pořád hledal.
„Kde je ten páprda?“
Pak jsem si všiml, že sedí: „Jseš unavenej, co?“
„Jsi starej!“ A rozhodčí, ať si sednu.
„Pardon, omlouvám se.“
Sedl jsem si.
V pátým kole
mi z nohy upadlo písmeno „P“ z mýho tetování „Piauí“.
„í“ se schovalo mezi půlky. Pořád hledám jeho přízvuk.
Šestý kolo
si nepamatuju. Vůbec. Šestý kolo…
Jen takový záblesky.
Objeví se obraz…
Pak je pryč, jasný?
Pamatuju si na „Ne!“, ale pak to bledne.
Pamatuju si ale na sedmý kolo.
Pamatuju si to, protože jsem si myslel,
že bych mohl začít kopat.
Když se nedívá…
Ale to se nesmí.
Etika boxu je „Všechno od pasu nahoru.“
V osmém kole
jsem si ten boj užíval úplně jinak.
Už jsem tam nebyl s Popóem, víte?
Popó bojoval s mým tělem.
Já se díval „transcendentenčně“.
Díval jsem se, jak mi nakládá, asi se mu to líbilo.
Je to tak zbytečné.
Kolem jsem viděl lidi,
který tam ale nebyli.
Michael Jackson tam byl a říká: „Pojď!“
„Nemusíš přece nic dokazovat!“ A já na to: „Ne.
Jen se tu rozhlížím a analyzuju.“
Koukám se a byla tam spousta lidí.
Mamka nepřišla, ale táta jo.
Viděli jste, jak jsem se tam usmíval? Dostával nakládačku s úsměvem?
To jsem se koukal na tátu v publiku.
Táta byl vždycky vzhůru celou noc a sledoval Popóa.
Teď viděl, jak zpracovává jeho syna. Umíte si to představit?
Byl tak natěšenej. Povzbuzoval jako snad nikdy.
„Do toho, Popó!“
Panebože.
Ježíši!
Panejo. Ale boj pak skončil.
Byla to remíza.
Jděte do háje, vy o tom nerozhodujete.
To rozhodčí.
Rozhodčí zvedl Popóovu ruku.
Ježíš zvedl tu moji.
Všichni byli šťastný.
Naštval jsem se na kámoše.
Zuřil jsem. Dělali si ze mě prdel.
Nechápal jsem je.
Prej „Ten zápas byl moc pozdě.“
„Málem jsem usnul.“ – „A co já?“
To bylo tak drzý.
Lidi se mě pořád ptají: „Bojoval bys dál?“
Vždycky odpovídám,
že bych dal dalších 20 kol, kdybych bojoval jen já a Popó.
Problém je, že v tom zápase byl i Tirullipa.
Jak se mám soustředit celých osm kol,
když ho slyším řvát: „Nezabíjej ho, Popó!“
To nejde.
Tirullipa je úžasný. Je to král komunikace.
To máme společný, proto ho mám rád.
Umíme komunikovat.
Být součástí různých společenských kruhů vás vyvede z iluzí.
Ne vždy jsem chápal hodnotu divadla.
Pro mě to byly vyhozený peníze.
Pak jsem to viděl a pochopil. Jste toho součástí.
I proto jsem chtěl tu šou dělat tady.
Je obrovský kontrast
mezi představením tady a v Piauí.
Když ho dělám tady,
všichni se baví a smějí celou noc.
V Piauí se blíží půlnoc
a lidi začnou naznačovat, ať to zabalím.
Brzy to bude jak v Živých mrtvých. S nima bojovat nechceme, ne?
Je to jiné. Úroveň bezpečnosti.
Jen v Brazílii… Byl jsem v 70 zemích světa.
Nikde jsem neviděl, že by někdo zběsile hledal telefon.
Jen u nás.
Protože víme, že trvá pět minut,
než ten telefon přejde přes čtyři různý státy.
To my známe, že jo?
Takhle nás vychovali.
Když se narodíte a vyrůstáte v Teresině,
máte teresinskou mentalitu.
Když se narodíte v Portu,
vyrůstáte v Portu, máte…
máte jinou mentalitu.
Když sem jezdím, vidím ty rozdíly.
Jíte s telefonem na stole.
Vidím to a říkám si: „Ty krávo.“
„Nejsem zloděj a stejně ho chci ukrást.“
„Dělají mi to tak lehký.“
No vážně!
Chci ho ukrást.
Blbá chyba.
Ale vaše policie je efektivní. Zatknou mě.
V Brazílii obviňují oběť.
Můžeš si za to sám.
Jen tam stojíte…
„Ukradli mi telefon!“ – „Kde?“
„Před divadlem.“ „Říkal sis o to. V tuhle hodinu?
Jasně, volal sis Uber, ale v tuhle hodinu?“
„Pomozte, kam utíkali?“
„Tudy!“ A chlápek na to: „Jejda!“
„Ten už nedostaneš, je fuč.“
„To je nebezpečná ulička.“
Je to tak jiný. Některý věci musíte vidět na vlastní oči.
Škoda, že je cestování tak drahý.
Kdyby tak každý viděl jiný kultury.
Měl jsem fórek…
Kdo se díval na můj poslední výstup My Own Show na Netflixu?
Díky. Přesně tak.
Pamatujete si na ten fórek o pozdravu po celém světě? Namaste?
Má to ještě jednu část.
Ale tu vystřihli.
Je tam ještě jedna část.
Kámoš mi říká: „Ten fórek o Indii je super.
Proč jsi ho neřekl v tý šou na Netflixu?“ A já: „Ale řekl.“
Řekl, že ne. A já, že jo.
On: ne.
Říkám mu: „Kámo, to já ten fórek říkám.“
Koukej, že tam je.
Tak jsme si to pustili.
A po fórku o pozdravech… Afrika.
„Sakra, vystřihli to!“ Byl jsem naštvanej.
Tohle je moje práce.
Jsem jako malíř. Tahle šou je můj obraz.
Trvá dlouho vymyslet fórek. Děláte rešerše, věnujete se tomu.
Vážně si myslíte, že vím o všem, co vám tu říkám?
Viděl jsem snad někdy sokola stěhovavého?
Jasně že ne. Všechno si dohledáváme, aby to fungovalo.
Pak svý fórky otestujeme, v Salvadoru, v Aracaju, a tak.
Tomuhle se smáli, tak to použijem.
Je to jako hra v šachy, co se zdokonaluje.
A oni vystřihnou fór, kvůli kterýmu jsem jel do Indie?
To nemůžete.
Když si koupíte obraz, a nelíbí se vám tam kus skály,
to ji jako přemalujete?
Ne, tohle je umění. Umělecké ztvárnění. Smiřte se s tím.
Dejte té skále nový význam.
Byl jsem tak naštvanej, zavolal jsem do Netflixu.
„Ahoj, Netflixe.“
„Kde jsi?“
Kdo ví, třeba jsou na kafi u Tesly.
„Hej, to byl můj fórek.“ „To my ne.“
Tak jsem zavolal manažerům. „Kde je můj fórek?“
„Vystřihli jsme ho, abys neměl v Indii problémy.“
„Jo, tak jste ho vystřihli, jo? Super.“
„Nechci problémy v Indii. Aby mě nesnášela miliarda lidí? Díky, nechci.“
To by tě mohlo zabít.
Kdyby tě nesnášela miliarda lidí naráz.
Prostě…
To nechceš.
„Nechte si to vysvětlit, možná pochopíte.“
Přijeli a řekl jsem jim to.
Ať to mají čerstvě v paměti.
Mluvil jsem o pozdravech ve světě. Namaste.
V Indii se říká namaste.
To božské ve mně uznává to božské v tobě.
Připadalo mi to divné, protože je to tak spirituální.
Někdy nesete špatné zprávy.
Jak to po takovém pozdravu můžete říct?
„To božské ve mně uznává to božské v tobě.“
„Juninho spadl z kola a zemřel.“ Ani náhodou…
Je to jiné.
Ale jo, že každej má svůj pozdrav.
V São Paulu je to polibek.
V Rio de Janeiru dva polibky. Hotovo.
Ve Švýcarsku? Tři polibky.
V Řecku bych nikoho nepolíbil. Řecké polibky jsou trochu…
Je to intimnější.
Nemůžete lidem líbat zadky.
To není nutné.
Není to nutné.
V Řecku pozdravte tak, jak to děláme u nás na venkově.
Jen nějakej zvuk…
a pak jděte.
A ten druhej…
a odejde.
Nikdo nic neřekl, ale proběhla konverzace.
A v Indii namaste.
To respektuju. V pohodě.
Jednou jsem odcházel z muzea.
Po návštěvě muzea jsem si najal tuk-tuk.
Znáte je z filmů. Možná je tu máte.
Jako mototaxi.
Naskočíte dozadu a chlápek řídí. Seděl jsem tam…
V klidu, prohlížím si Indii.
„To je krása.“
Jedeme k hotelu a najednou zastavíme.
Týpek to zastavil.
Tak se ptám: „Je všechno v pořádku?“
„Co se stalo?“
Ukáže na tři krávy, co leží na silnici.
A říká: „Kráva spočinula.“
Takovou větu jsem nikdy neslyšel.
„Kráva spočinula.“ Nikdy.
Zní to jako rčení. „Nemůžu jít. Kráva spočinula.“
Protože jsem to nikdy neslyšel, řekl jsem, co mě zrovna napadlo.
„Kráva spočinula.“
„Asi musí být unavená.“
„Nemůžeme ji objet?“
Prej ne. Tak se ptám proč.
„Krávy jsou tu posvátné.“
„Jsou ve vaší zemi posvátné?“ „Ano, jistě.“
„Jsou posvátné každou neděli v poledne…
Ale to nerozvádějme. Asi by vás to ranilo.“
To o kravách už jsem věděl,
protože jsem potkal Inda během jedný grilovačky v São José dos Campos.
A toho jsem se ptal.
Říkal jsem si, že stejně odjíždím.
Nežiju tady, a stejně odjíždím.
Tak se zeptám.
„Pro tebe nejsou krávy posvátný?“
A on: „Tam jo.“
Aha, jasně.
Globalizace v plným proudu, jasně.
Vážím si krav.
Už jsem si vážil pozdravu a teď i krav.
Byl jsem…
na 98 % zdvořilý.
Zbylý dvě procenta krávu popoháněly.
Kdyby se nechala. Stáhl jsem okýnko a řvu:
„Pohni se, ty krávo blbá!“
Ani o cenťák.
Nerozuměla mi.
Tak jsem čekal.
Jasně, jsem komik.
Vtipkujem. Vymýšlíme si.
Přeháníme. Ne všechno je vtipný.
Přidáváme trochu barvy. Ale tohle si nevymýšlím.
Rozhlížel jsem se a viděl jsem, že vedle nás,
hned vedle taxíku, kadil kluk.
Díval se mi do očí.
Řekl jsem: „Ten kluk kadí vedle mě a kouká mi do očí.
To mu teda nedaruju.“
Nic.
Nic to nezměnilo.
To si nevymýšlím. Jen vyprávím.
Kluk skončil,
utřel si ruku do hlíny…
Jen to převypravuju.
Zase si ji utřel o zem…
zamával
a i se svou perníkovou rukou…
zmizel mezi auty. Byl jsem v šoku.
Utřel si zadek svou rukou, přímo přede mnou.
Panebože.
No fuj! A ta kráva si stoupla, jako by to byl zázrak boží.
Taxík odjel, ale já to nestrávil.
Jako by po mně hodil hovnem. Jako by…
Panebože, ten kluk si utřel zadek rukou. A já měl na sobě brazilský triko.
A když jsem byl u hotelu a chtěl zaplatit,
už jsem byl na odchodu a řidič na mě:
„Hej, ty jsi Brazilec?“
„Jo, proč?“ „V Brazílii si nepodáváte ruce?“
A já řekl: „Tam jo.“
„Namaste“.
Dokončil jsem vysvětlování a manažeři na mě…
„Podle vás říkám, že si všichni v Indii utírají zadky rukou?
Tak to nechápete.
Tohle je fórek
o kanalizačním systému.“
Sakra!
Když je to problém v Brazílii, kde žije 240 milionů lidí,
představte si, co to je s miliardou lidí.
Zkušenost vás naučí.
Všiml jsem si při svých cestách,
a byl jsem tak v 70 zemích světa, že hudba je všudypřítomná.
Dvě věci lidi spojuje: smích…
smějete se kvůli synergii.
Možná si myslíte, že je to vtipný, ale smějete se jen, že se smějou ostatní.
Možná se vám nechce tleskat, ale dělají to všichni, tak co.
Tomu se říká synergie.
Často se mě ptají na hudbu.
„Jak to děláš?“
„Děláš toho tolik. Jsi komik, hraješ, necháš se zmlátit.“
„Vždycky jsi…“
Ne mnoho lidí ví, jak napsat písničku, kde začít, co dělat.
Ptají se: „Co píšeš první?
Žánr, nebo slova?“
Dělám tohle.
Girassol jsem napsal,
když jsem se tak potřeboval vyjádřit.
Když mluvíte s lidmi od divadla,
musíte se podle toho vyjadřovat.
Když mluvíte s neomalenci, připravte se na jejich neomalenost.
Promyslete, co chcete sdělit.
Když chci lidi dojmout, nemůžu dělat Axé hudbu.
Pokud tančí, nedojme je to.
Chlápek se sluchátky, pláče…
a když se zeptáte, odpoví, že tam má Léo Santanu.
Ani náhodou. To se neděje.
Takže jsem vybral tuhle melodii…
Abych mluvil o slávě.
Abych mluvil o tom,
čím si procházím.
O tom dobrým i zlým. Není to všechno zlý.
Hvězdy si stěžujou na soukromí, ale rádi profitujou ze slávy.
Rádi postujou o hotelech, co maj zadarmo.
Když vytáhnete telefon, nic neplatíte.
Jen uděláte tohle a je zaplaceno.
Ale hodně věcí se vzdávám. Soukromí.
Někdy chci zmizet.
Chci naživo Neymara a dělat šou jen pro něj.
„Udělám to pro tebe. Dobré ráno, Manino Ney!“
„Udělám to pro tebe.“
Některý věci prostě neustojíte.
Dostávám předměty, kde je můj obličej. To nechci vidět.
Nesnesu to.
Mí zaměstnanci si berou oblečení, co už nenosím. Třeba tričko s mým ksichtem.
Z toho byste šíleli.
Lidé mě natáčí, jak močím na veřejných WC.
Říkám to Luanovi.
„Luane, až mě zas někdo natočí,
počurám ho.“
Mí kámoši chtějí děti, jen když budu jejich kmotr.
To je nový bitcoinový trh Whinderssona?
To ne.
Co s tím mám dělat?
Vyberu nejlepší způsob,
jak to vložit do pěkný smysluplný písničky.
Proto se vám ty parodie líbí.
Tak se podobají originálu, že nepotřebujete video.
Stačí to jen slyšet.
Dneska budete můj sbor, jo?
Nižší a vyšší sekce budou dělat různý věci.
Použijeme tuhle melodii.
A pak…
To je ono. Raz, dva, tři…
Raz, dva, tři.
A já pak:
Platím svou…
Platím svou slávou.
Pěkný. Nižší sekce bude dělat…
A vyšší sekce pak…
Jo?
Platíte míň, tak děláte míň. Tak to funguje.
Jo.
První řada prej „No to jo!“
Když pracuje dirigent,
levou používá, aby označil určitou skupinu lidí.
Zvedne obě ruce a požádá o větší hlasový dosah.
Když je sníží, chce tišší zpěv.
Tak dávejte pozor na „ručičičky“.
Používám auto-tune, prej pak vypadám jako Post Malone.
Tak to přijímám.
Platím svou slávou.
Zatleskejte si. Paráda.
Všichni znají jméno mý,
i když je to divný.
Prej jsi velkej fanoušek,
ale říkáš mi Andersone.
To se stává.
Už je to tak dávno,
co se všechno změnilo.
Lístky jsou prej drahý,
ale jsou už vyprodaný.
Asi všeho nechám
a nastěhuju se s Merinem Neyem.
Ale pro kámoše mý tu místo není,
ani pro ty Merinovy.
Ale když jdu ven,
nemusím se bát. Když někdo bere prachy,
jenom to mám rád.
Jediná dobrá věc, co vzešla ze slávy.
Teď vy.
Platím…
Platím svou slávou.
Rozhodně nejlepší sbor, co jsem kdy
na tomhle turné měl.
Rozhodně.
Moc hezký. Gratuluju.
Už mě to dojímá. Díky.
To říkám rád. Říkám to pokaždý a oni to milujou.
Spousta z vás nejspíš nikdy neviděla sbor.
Nebo jo, ale nedávali jste pozor.
Víte, co takový sbor dělá?
Nenechám vás odsud odejít,
dokud nepochopíte, co dělají.
Prej ten sbor můžu pojmenovat,
tak prosím, potlesk
pro Hlasy ze zákulisí.
Ať jste slyšet.
Sbor tvoří
čtyři hlavní hlasy.
Alty,
soprány,
basy a tenory.
Spolupracují,
aby utvořili krásný hlas,
který vytváří synergii
v tomto divadle.
Máte husí kůži, dojímá vás to.
Ukážu vám každý z nich.
- Platím svou slávou. - Platím svou slávou.
Jen alty.
- Platím svou slávou. - Platím svou slávou.
Soprán.
- Platím svou slávou. - Platím svou slávou.
Basy.
- Platím svou slávou. - Platím svou slávou.
Tenory.
- Platím svou slávou. - Platím svou slávou.
A všichni.
- Platím svou slávou. - Platím svou slávou.
Porto, zatleskej.
- Platím svou slávou. - Platím svou slávou.
Podle mě skvělé.
- Platím svou slávou. - Platím svou slávou.
To je skvělé.
Mám 56 kmotřenců.
Ani neznám jejich jména.
Tirullipa.
Dvanáct Enzů, devět Joaosů, čtrnáct Biasů.
Osm Joséů a tři Any.
Žádného Sebastiana.
A když chce na večírku čůrat,
musím mít tři bodyguardy,
bodyguardy.
Se třemi chlapy mi to nejde,
když mi čučej na ptáka.
Na ptáka.
Nikdo tomu nevěří, když mě vidí v pekárně.
Zabere jim to pět šest vteřin.
Pak chtějí fotky, a já točím video pro celou jejich rodinu.
Je to hustý. A mezitím mi chladne kafe.
Jednou jsem tam přišel a majitel si klekl na zem.
Myslel si, že přivedu Luciana Hucka.
Myslel si, že mu zrenovuju auto,
ale musel jsem ho zklamat.
Přišel jsem jen pro chleba.
Chtěl jsem jen chleba.
A platil jsem svou slávou.
Chtěl jsem jen chleba,
jen bochník chleba.
A zaplatil jsem slávou.
Můj pták.
Nejhezčí pták, co jste slyšeli pět.
- Můj pták. - Můj pták.
- Platím svou slávou. - Platím svou slávou.
Díky Porto!
Dobrou noc!
Přesvědčovat přesvědčené.
Díky za peníze.
Tohle je naše poslední! Uvidíme se.
Uvidíme se. Díky, Porto!
Díky, Porto!
Překlad titulků: Alena Novotná