Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
TIL SCENEN
Hvad så, Porto?
Portugal!
Ja!
Folk deroppe?
Folk hernede?
Mange tak.
Fedt!
Nogen fra Mozambique?
Mozambique? Dig?
Angola?
Kap Verde?
Portugisere?
Brasilianere?
Giv jer selv en hånd. Tak.
Hils på vores musiker, Luan Murilho.
Giv en hånd for Luan Murilho.
Tak for at komme her i dag.
Navnet på showet betyder "at prædike til koret",
for vi skal prædike, ikke?
Det er nødvendigt at prædike.
For ofte…
…for at tale om visse ting må vi tale på visse måder.
Så folk indser, at verden er ved at gå under.
Det er mit budskab til jer i aften.
Vi har haft det alt for godt.
Tingene ændrer sig. Engang sjældne ting sker hele tiden.
Hver dag hører man om en tornado eller tsunami.
Der sker så meget.
Pandemier.
Gkay-fester. Der er så meget hele tiden.
Nej, Gkays fester er imponerende med den eklektiske musik.
Jeg har aldrig set så mange forskellige musikstile på én scene.
Først er det Léo Santana.
Så er det Matuê, som er helt anderledes.
Matuê synger: "Vil du flyve?" Men ingen gider det.
Ny stemning.
Så kommer Iron Maiden ud.
I morgen, Padre Fábio de Melo. Jøsses!
Alle har inhaleret ting og er høje, andre beder…
Verden går under. Alt er anderledes!
Vi kan ikke leve de næste 20 år, som vi levede de foregående.
Alle 20 var ens.
År 2000 føltes som 2001, 2001 var som 2002.
Men i dag er alting altid ved at ændre sig og opdatere.
Folks stemmer er ikke engang deres egne mere, de er Googles.
"Jeg fortalte min mand, drengen var hans.
LOL."
Man tænker: "Åh gud."
Man kan ikke henvise folk til en ingeniørs Instagram længere.
Hvem ved, hvad han poster?
Jeg anbefalede min ingeniørven til en.
Jeg gik ind på hans side,
og den første video var: "Frieza!
Hvorfor dræbte du Krillin?"
Hvordan kan jeg anbefale ham til at bygge et hus?
Bør jeg tilføje en kommentar? "Han er god, men ignorer første video."
"Hvorfor?" Jeg siger: "Fordi han er vred."
Man tror, det er et gammelt meme, men det er allerede remixet.
Han siger: "Frieza!"
Alt sker så hurtigt.
Man må ikke komme for sent til frisøren mere.
De skal bruge fem minutter på at filme ens hoved
til en video.
Hvad skal man lave, mens nogen optager ens hoved?
Hvad laver man?
Man er pakket ind i et håndklæde og ligner en idiot.
Hvis man bestiller vand på en restaurant, er alle tjenerne sådan…
"Stop showet. Jeg er tørstig. "
Alt er anderledes. Vi har mistet sansen for de små ting.
De daglige ting.
Som telefonbøger.
Hvem her har set en telefonbog?
Det var en bog med alles navn, adresse og telefonnummer.
"Hvordan fandt du mig?" "Du er i bogen, du kan ikke gemme dig."
Vi lavede telefonfis. Ingen vidste, hvem nogen var.
"Arbejder du i tøj?"
"Nej." "Arbejder du nøgen?"
Læg på. Hul i dem.
Ingen vidste, det var mig.
De her ting blev stjålet fra os.
Af algoritmen.
Hvad er det?
Det er intelligensen bag din telefon,
der vælger, hvad du mest sandsynligt vil nyde.
Du behøver ikke sige: "Jeg kan ikke lide TikTok."
Den fjerner det, du ikke ser, og gemmer det, du ser.
"Kan du lide katte? Se her." Så sender den en til.
"Se den her, der drikker." "Hvor sødt."
Pludselig er man som alle andre idioter med ansigtet limet til telefonen.
Min algoritme har lært, hvad jeg kan lide, og den sender mig kun det.
Videoer af indbrudstyve, der ikke kan gemme sig.
Det er fantastisk.
Brasilianske betjente er komikere.
De filmer: "Hvor er han? Jeg kan ikke se ham."
Han er der med en dug over sig og en vase på ryggen…
Et sofabord.
Det er så sjovt.
Alt for sjovt.
Jeg så en forklædt som vandkøler.
Han smed en dug på og holdt vanddunken…
Politiet kom ind: "Jeg tror, han er flygtet.
Så tager jeg mig bare noget vand." De filmer det.
Fyren lavede endda lydene…
Han har set alt for meget Tom & Jerry.
Glem det.
Verden er ved at gå under.
Vi havde det for godt.
Der er krig.
Det er ikke langt væk, så I er anspændte. Vi er slet ikke anspændte i Brasilien.
Vi laver sjov med det.
Laver memes.
Brasilien elsker ikke at være involveret. Ingen rører os.
Ingen.
Det er måske rart, men det bekymrer mig.
Hvorfor mon ingen i verden lægger sig ud med os?
Hvad ved de, som vi ikke ved?
Jeg bliver bekymret.
Jeg tror, andre lande ser os som et barn, der leger…
Det må være sådan.
"Angrib dem!"
"Nej, lad ham lege motorcykel."
Jeg var bekymret, så jeg googlede det.
"Brasiliens våbenkraft."
Vi har åbenbart…
…nok kugler til to timers krig.
Det må være en strategi.
For jeg så på Twitter, at de købte 35.000 Viagra-piller
til den brasilianske hær.
Strategi!
Sådan er vi.
"Når vi er løbet tør for kugler, har vi en anden gøb."
Prøv ikke på noget.
"Vil du invadere Brasilien, pikhoved?
Her får du Pernambuco." Nej.
Jeg fandt ud af, at vores flybase er i Natal, Rio Grande do Norte.
Er der nogen fra Natal?
Er I fra Natal, så sig mig,
hvem vil angribe Natal?
Hvorfor er flyene der?
Der er tre timer til São Paulo. Så er krigen allerede slut.
De kigger ned fra flyet: "Jøsses, det hele er brændt ned."
Verden går under.
Sig til jeres sidemakker: "Pas på apokalypsen."
Pas på.
Vi ved ikke engang, hvordan verden går under.
For vi tror, vi er så specielle.
Den vigtigste art på Jorden.
Verden er gået under flere gange, uden at vi aner det.
Hvad hvis det ender som Bird Box?
Vi skal tie stille, ellers bliver vi spist.
Folk med allergi får alle dræbt.
Folk siger: "Vær stille," og jeg…
Uhyret kommer ind og dræber mig og 12 andre.
Medicin heler ikke længere.
Det erstatter bare ens symptomer.
Det bør markedsføres som en konverter.
"Denne smertestillende giver kvalme." "Det lyder bedre end hovedpine."
Forkølelsesmedicin gør dig søvnig.
Perfekt.
Man kan ikke nyse, mens man sover.
Den, der fandt på det, er et geni.
Alt er på hovedet.
Alt forandrer sig.
Betydningen af trafiklys har ændret sig i Brasilien.
Grøn betyder "gå", gul betyder "vær forsigtig," rød betyder "stop."
Hvem stopper for rødt efter midnat i Brasilien?
"Jeg stopper fandeme ikke her."
De knuser min rude med en mursten og røver mig.
Måske får jeg en bøde, men jeg kalder det selvforsvar.
Folk går ikke længere, når lyset bliver grønt.
For de ved, nogen kører over for rødt.
De bliver ramt.
Røverne angriber ved grønt lys nu.
Alt er på hovedet, der er ingen flugt.
Man kan ikke få en Uber i Brasilien mere.
Fyren accepterer turen og siger så: "Ikke mit problem."
Han kommer ikke. Hans eneste job.
Nu må man tage en taxi til sin Uber.
Jeg fandt ud af noget chokerende.
Lad os se, hvem der chokeres, og hvem der lader som om.
Jeg fandt ud af, at nogle steder i Brasilien,
hvis man har sorte halspastiller i forruden,
betyder det, chaufføren tager blowjobs som betaling.
Det ville man helst ikke vide.
Det foruroliger mig.
Jeg gennemgik min Uber-historik.
"Åh gud, hvad lå der i forruden?
Var det en Halls? Åh gud.
Jeg kunne have sparet penge."
Jeg hader at spilde penge.
Det generer mig. Det gør mig skør. Nu gider jeg ikke snakkesalige chauffører.
Jeg kender ikke hans intentioner.
"Taler han til mig, sætter jeg ham på plads."
Han tilbyder vand. "Så skal jeg også sutte din pik?
Jeg gider ikke den slags julelege."
Mine venner siger til mig: "Går verden under, hopper du på et fly og flygter."
Jeg siger: "Jeg kan ikke leve uden jer!"
Vi elsker hinanden, bortset fra én ting.
Jeg får altid æren.
Kun mig.
Men det er ikke mig, det er systemets skyld.
Det har altid været sådan. De vil have visninger.
Mit navn giver visninger. Det er alt, de vil have.
Jeg var i lufthavnen forleden
med Manoel og Mateus.
To små børn dukkede op.
"Giv os nogle penge."
Jeg går ikke med kontanter, så jeg bad Manoel give dem nogle.
Han tøvede, men tog 100 reais ud. Jeg sagde: "Giv 100 mere."
Jeg tror, mine venner også er rige. Da han tog pengene frem…
Paparazzier følger altid efter kendisser i brasilianske lufthavne.
En af dem dukkede op og tog en masse billeder.
Den næste dags overskrift var: "Whindersson giver penge i lufthavnen."
Med et foto af Manoel med tegnebogen fremme…
Kommentarerne sagde alle: "Whindersson er så gavmild."
"Hurra for ham."
Han sendte billedet til gruppechatten: "Whindersson er så gavmild."
Så ville han betales tilbage. "Kan du give mig pengene tilbage?"
Jeg sagde: "Fald ned, det er systemet."
Jeg elsker at hænge ud med Robson, når jeg er fuld.
For han bliver aldrig fuld.
Efter en tår eller to vrøvler jeg allerede.
Men jeg er ikke som en europæisk fulderik. De er bindegale.
I er noget andet.
Jeg drikker og græder.
Jeg bliver kærlig.
"Jeg elsker dig så højt, mand."
Alt for kærlig. Ikke jer.
I råber ad jeres biler: "Hvad fanden?" I slås med bilerne.
Jeg spurgte: "Hvad sagde den bil til den fyr, der gjorde ham så vred?"
Det er skørt. Det er så anderledes.
Jeg kan lide Robson.
Jeg beder ham beskytte mig.
For når jeg drikker, laver folk videoer.
"Sig sådan og sådan." Og jeg lader dem overtale mig.
Jeg fatter ingenting.
En dag spurgte de mig om vacciner, fordi de ville have noget kontroversielt.
"Hvad synes du?"
"Altså, jeg synes…" Jeg var fuld.
"…de bør gives uden samtykke."
Fyren, der filmede: "Hvad?"
"Vi bør give dem til indfødte, så de kan skyde os med dem…"
Man ved først bagefter, hvilket mærke man fik.
"Jeg tror, det var AstraZeneca."
Først bagefter.
Verden går under.
Nogle gange tager Robson og jeg i byen og tager en Uber hjem.
Chaufføren går amok, når han ser mig. "Åh gud, Whindersson er fuld i min bil."
Jeg tilbyder ham vand."
"Robson, han vil have mig til at sutte hans pik.
For fanden!
Jeg kan ikke, mand!
Pressen vil mæske sig i det.
Sut hans pik, Robson."
Når han bliver vred på mig senere, siger jeg: "Det er systemet."
Verden går virkelig under.
Offentlige ydelser duer ikke i Brasilien. Vi mangler planlægning.
Vi brasilianere mangler planlægning.
Hvad var det første, butikker løb tør for under pandemien?
Toiletpapir.
Vi var mere bekymrede for at tørre røv end at spise.
Er det god planlægning? Røv før mund?
Systemerne samarbejder ikke.
Vi havde to ydelser i min by: Basal kloakering
og reparation af vejhuller.
Den ene dag ordnede man vejhullerne.
Næste dag ødelagde kloakfolkene vejen igen for at skifte rørene.
Tal med hinanden!
Vi har problemer med basal kloakering i Brasilien.
Det er i navnet. "Basal."
Kloakeringen er…
-Basal! -Den er ikke plus.
Den er ikke premium.
Den er ikke guld. Den er basal.
Man skal bare lægge to rør
foran et hus, så lortet ikke flyder rundt.
To rør.
Vi plejede at have undervisning i samfundsvidenskab.
Man skulle bare fortolke billederne.
Der var billeder til at lære. Et af et barn, der sked bag en busk.
Der var lorten, og så en fod med et "x", der betød:
"Træd ikke på lort. Det er dårligt for dig."
Basal sundhed handler om livskvalitet.
Nogle børn i Brasilien går gennem spildevand på vej i skole.
Gennem spildevand på vej i skole…
Knægten dukker stinkende op i skole.
Han har et øgenavn.
"Han er her."
"Hvem?" Børnene siger…
"Hvem?" De siger…
Drengen ved ikke, at det er ham. "Hvem griner vi af?"
Den stakkel er ydmyget.
Nogle gange ser han ting, han ikke burde.
En nyhedsrapport, der viser et lig i kloakken.
"Han blev dræbt i nærheden!"
Indhold til at vise os på TV. Nyhederne til frokost.
Hvorfor vil brasilianere se det til frokost?
Vi har brug for et lig for at få appetitten.
Jeg fatter det ikke. I skulle se min far til frokost.
TV'et siger: "14 stiksår!" Min far sutter på kyllingeknogler…
Han tager endda to portioner. Jøsses.
Børn ser det og synes, det er sjovt.
De står bag journalisten og prøver at komme på TV.
For at komme i TV.
De lærer aldrig rigtigt og forkert.
De bliver psykopater som Jokeren.
Alle har en indre Joker.
Det er underligt, men sandt.
Sig til jeres sidemakker: "Pas på Jokeren."
Sig det højere, I er generte. "Pas på Jokeren."
-Pas på Jokeren. -Pas på.
Hvad er en indre Joker?
Det er det øjeblik, hvor man beslutter sin reaktion
på ydmygelse.
Hvornår møder man ham? Normalt når man får tæsk.
Men ikke hver gang. Vi er ikke hyklere, vi reflekterer.
Selv som børn forstår vi ting.
Nogle gange efter en omgang tæsk tænker man:
"Okay, det var min egen skyld." Det gav mening.
Hvis man er fattig og ødelægger ting, får man tæsk.
Det gav mening.
Nogle gange er det ikke en lektie, men ydmygelse.
Man mærker det straks.
I mit tilfælde var min familie kaotisk.
Mange af jer kan relatere, eller kender en, der kan.
Der er så meget skænderi derhjemme, at man hellere vil blive ude.
Til gruppeprojekter i skolen sagde jeg altid: "Ikke hjemme hos mig.
Vi tager til Crackland, der er pænere."
Vi lærer så meget mere der end hos mig."
Jeg hadede det! Min far vågnede altid vred allerede.
Også min mor.
Min far lavede kaffe: "Er der ingen kaffe i det her satans hus?"
Min mor: "Vil du have kaffe? Nu skal du få kaffe!"
"Jeg kan ikke drikke uden krus!"
Min søster pegede på mig: "Han knuste det!"
Ja.
For fanden. Det var forfærdeligt.
Problemet i mit hus var penge.
Vi havde ikke råd til noget. Ikke min mor eller min far.
Min bror var rebel. "Fuck samfundet!"
Han havde de vildeste plakater på døren.
En sær knægt.
Tingene ændrede sig med tiden. Mine forældre fik bedre jobs.
Min bror gik på college og begyndte at gå i bad.
"Godmorgen."
"Hvem er den unge mand?" tænkte jeg.
Måske kunne jeg begynde at få venner på besøg.
En dag i skolen lod læreren os arbejde i par.
En pige, jeg var vild med, spurgte mig. Jeg var bare klar.
Hun spurgte hvor, og jeg sagde: "Hos mig."
"Følg mig." Og så gik vi.
Vi gik ikke på mit værelse, for vi var børn.
Vi gik ikke ind på mit værelse. Vi blev i stuen og læste bøger.
Vi grinede af fjollede navne. "Tordesillas-traktaten."
"Det lyder som tortilla!"
Min mor kom ud af mit værelse
med mit undertøj.
Hun gik hen til pigen og sagde:
"Er du sikker på, du vil date denne stinkende dreng?"
Så begyndte hun på standup.
"Kakerlakkerne siger … og springer hans værelse over.
De siger: 'Han må lege med lort derinde. Du godeste.'"
Jeg tænkte: "Hvad pokker laver hun?"
Hvad fanden?
Nej!
Jeg var i chok.
Pigen var i chok. Hun rystede.
"Hvad laver hun?"
Min mor kom over og slog mig med mit undertøj tre gange.
Hvorfor det?
Så hviskede hun i mit øre:
"Jeg sagde, jeg ville gøre det foran folk en dag."
Jeg sagde: "Nu forstår jeg.
Du viser mig, hvem der er chef. Du er chefen."
Jeg havde styr på det. Jeg sagde til pigen: "Min mor elsker sjov.
Nej, ikke græde.
Jeg er vant til det." Hun gik i chok og rystede sådan her…
Hun blev rystet!
Jeg holdt det inde, indtil jeg kom ind på værelset,
for en teenagers værelse er deres verden.
Derfor skal man holde øje med deres værelser.
Derinde går de amok.
Der går de amok med deres pikke…
Det er det eneste sted i verden, hvor man er modig nok
til at se sit eget røvhul.
Jeg løb ind på værelset.
Da jeg åbnede døren, lukkede jeg det hele ud:
"Jeg vil aldrig…
…tage nogen med til dette lortehul igen!
Lortehus!
Forpulede lortehus!
Lortepik!"
Jeg græd så meget, at jeg fik hikke.
Jeg hader at græde.
Jeg er grim, når jeg græder. Som en kinesisk maske.
Jeg kan ikke lide det. Mine læber bliver store, sådan…
Det var første gang, jeg så min indre Joker.
Første gang jeg græd og kiggede i spejlet.
Sådan…
"Det gjorde ikke ondt!"
Det værste er, at mit undertøj ikke var beskidt.
Mit vindue havde udsigt til kloakvand.
Selvfølgelig stank mit værelse altid af lort.
Jeg fik tæsk på grund af kloakken.
En basal ydelse. To rør ville have reddet mig.
Verden går under.
Dyrene er færdige.
Engang skulle vi kun bekymre os om en eller to.
Intet problem.
"Araerne uddør snart." Så hjalp vi araerne.
"Nu er det den gyldne løvetamarin." Så gav vi nogle penge.
I dag er der 35.000 truede arter.
Der er 35.000.
Hvis de uddør, er det, fordi nogen tæller.
Selvfølgelig. De gætter ikke bare.
"Kun seks ænder på træk." Sådan fungerer det ikke.
Der er en videnskab bag det.
Google er ikke en stor hjerne,
der besvarer jeres spørgsmål.
Nogen gik ud og skaffede jer den information.
Selv linjerne på et verdenskort har nogen lavet:
"Dette er Mesopotamien."
De kortlagde det.
Det kræver arbejde.
Eksperterne, der lærer om dyr…
…enten truede eller genindførte…
…er biologer.
Jeg taler gerne om biologer
for at minde om, der er andre karrierer end ingeniør, advokat og læge.
Der er mange jobs, og de er alle nyttige.
Alle er vigtige.
Biologer går ud og knokler løs.
Googler man, hvad der er verdens hurtigste dyr,
vil man se, det er vandrefalken.
En fugl, der flyver 480 forpulede kilometer i timen.
Det er som Formel 1.
Den flyver 105 meter i sekundet.
En fodboldbane i sekundet…
Væk.
Det kan man læse på Google.
Hvordan så biologen det?
"Der er sgu noget, der flyver her."
Mange sætter deres liv på spil for jer.
Måske er det jer, der gør det.
Sikkerhedsvagter giver meget.
De er til alle begivenheder.
De opgiver endda deres hår. De er alle skaldede.
Det skal man. Ellers ville de slås sådan… "Kom an!"
Det går ikke.
"Har vagterne klaret det?"
De står derude. "Giv slip."
"Jeg giver slip, hvis du giver slip."
"Slip." Det duer ikke.
Det duer ikke.
Verden går under.
Vi har haft det for godt. Jeg siger det konstant.
At prædike for koret. Man tror, det er et ordspil på kirken.
"Han er klædt ud som en new-age-pastor.
Der er musik i baggrunden af Luan Murilho.
Han taler som en præst." Men det er ikke det.
Det er ikke en religiøs prædiken.
Selvom showet hedder "at prædike til koret."
Men kultur er det eneste, der adskiller os fra dyr.
Det eneste, der adskiller et menneske fra et dyr, er kultur.
Kun mennesker er kultiverede nok til at tilbede.
Det, der sker her, er ikke religiøst, men vi tilbeder.
For hvad laver vi egentlig?
Vi er samlet
for at se et medlem af vores art gøre noget.
Man ser aldrig en kreds med 20 løver, hvor en står i midten…
De andre løver siger: "Han har sgu stil."
"Hold da kæft!" Nej.
Det er kun os.
Kultur tager mange former i vores liv.
For mig var det teater.
Første gang jeg var afsted, som I er nu,
for at se nogen sige noget, var jeg 17 eller 18.
Men jeg har set teaterforestillinger, siden jeg var barn.
For hvor jeg voksede op,
opførte de altid Jesu lidelse og død.
Hvem har set filmen Passion of the Christ? Ræk hånden op.
Dem, der har set det som teater i en kirke, på et bytorv,
til en parade, I ved, hvad jeg mener.
Den forestilling var der altid på et tidspunkt, hvor jeg var udannet.
Jeg boede ikke i en storby. Jeg vidste ikke meget.
Kender I, når en skuespiller går af skærmen, og man kigger bag TV'et?
Eller da man troede, man kunne grave et hul til Japan?
Sådan var jeg med Jesu lidelse og død. Jeg troede, det virkelig var Jesus.
Forstår I?
Jeg græd sammen med de gamle damer.
De sagde: "Stakkels mand!"
Jeg sagde: "Ja! De gør det hvert år.
Hvad har han gjort?" Jeg forstod ikke.
Jeg fokuserede på hovedrollen. Banneret viste Jesus på korset,
så jeg holdt øje med Jesus.
Der er en romersk soldat i historien,
der stikker Jesus med et spyd, mens han bliver korsfæstet.
Jeg fandt ud af, hvor han arbejdede, og fandt ham.
Fire små venner og jeg.
"Tror du, at du er sej, røvhul?" Vi var skøre.
"Du er heldig, han overlevede."
For jeg havde set skuespilleren, der spillede Jesus, på torvet.
"Går Jesus i Nike-sko?
Du godeste.
Han har vel fortjent dem."
Jeg fandt ud af, han ikke var Jesus, fordi han klokkede i det.
Lad mig gøre noget klart,
selv for jer derhjemme…
Jeg taler ikke om religion. Det er en teknisk diskussion.
Jeg taler om kabler.
Okay? Bag kulisserne.
De kors blev ikke sat op for ti år siden.
De blev sat op dagen før, og de kan godt vakle.
Forstår I?
På det tidspunkt i stykket var Jesus allerede død.
Teknisk set kunne han ikke bevæge sig.
Vi kender alle historien.
Han bliver korsfæstet, han stiger op til himlen,
han føres til graven og genopstår tre dage senere.
Jeg taler ikke om Jesus, Gud eller religion.
Han er alvidende. Han er i mit hoved.
Jeg behøver ikke forklare det.
Korset vaklede fremad.
Ingen vil falde på ansigtet.
Det er menneskeligt. Man rører ved en varm pande: "Lort!"
Man kan ikke lade være.
Han var død. Korset rykkede sig, og han gjorde sådan…
"Det var sgu tre hurtige dage."
Sådan lærte jeg, det ikke var Jesus,
og forelskede mig i teater.
Jeg opdagede, at folk kunne spille andre folk.
Det vidste jeg ikke.
Jeg forelskede mig i teatret.
Jeg gjorde alt for at se det, selvom skuespillerne ikke var berømte.
For ude i bonderøvsland får vi altid nogen fra en sæbeopera.
"Det er ham fyren fra Senhora do Destino." Alle tog hen og så det.
Nogle gange var der ingen berømtheder.
Men selv ved en med et sært navn…
Jeg ville sige til mine venner: "Se, Eduardo Spalastrines kommer.
Hvem fanden er det?
Han må være god med sådan et navn."
I skolen sagde jeg: "Har I set?"
"Hvad?" "Eduardo Spalastrines kommer!"
"Hvem?" "Ingen anelse.
Lad os finde ud af det sammen!"
Så tog jeg hen og så det.
Teater er hårdt i små byer.
Min by har 30.000 indbyggere.
Min mors by, som jeg taler om, har 2.000 indbyggere.
Folk der er sexistiske. De vil ikke spille skuespil eller gå i toga.
"Jeg skal ikke have kjole på, makker."
De vil ikke have englevinger på.
Vil man reservere en plads derude, så bare tegn en pik på den.
Ingen vil sidde på den.
De kommer fra en vagt på 12 timer, ser den og tænker: "De røvhuller.
De tager pis på mig." Han sætter sig ikke!
Alle i teatret i min hjemby var homoseksuelle.
Små børn ville være ingeniører, men de blev tvunget ind i teaterverdenen.
De spurgte: "Skal Jesus eller Barabbas løslades?"
Alle råbte: "Barabbas!"
De hoppede rundt.
Det var vildt.
Teater er hårdt, fordi der ikke er nok mikrofoner.
Der er 300 skuespillere. Der er ikke nok mikrofoner.
Så de optog linjerne i stedet.
De spillede lyden, og skuespillerne eftersynkroniserede.
Men de optager det i et studie og ser ikke scenen.
De ser ikke alle klædt ud. De ser ikke Galilæa.
Så der er ingen følelser. Sådan…
"Det ved jeg ikke.
Jeg sværger det."
Til prøverne er alle klædt ud, smukke kulisser,
Pontius Pilatus er der… Så afspiller de lyden.
Jeg ved det ikke.
Jeg sværger.
Hvad gør han? Han prøver at overgå stemmen.
Det er underligt.
Det er som et afsnit af Naruto.
Fyren er sådan her…
Jeg ved det ikke.
Jeg sværger.
Verden går under.
Når verden går under, og man ser det,
træffer man beslutninger,
man ikke ville træffe, hvis man var fornuftig.
Dengang tænkte jeg:
"Jeg vil slås mod Popó."
Men ikke i blinde.
Jeg forberedte mig.
Jeg lavede mine lektier. Jeg læste.
Jeg lærte det grundlæggende i boksning.
Jeg kan godt lide at kende teorien bag.
Spørg mig: "Hvad er en joke?"
Det handler om timing.
Der er ingen bedre definition.
Det handler om timing.
En elendig joke på det rigtige tidspunkt er sjov.
"Han klarede den sgu."
En god joke på det forkerte tidspunkt? "Røvhul. Hvor vover han at sige det?"
Timing ændrer alt.
Man behøver ikke ord for at grine med sin bedste ven.
Det kræver bare et blik, og så er ens ven sådan…
Man kigger væk for ikke at grine. "Hold op. Seriøst.
Stop nu. Vi står foran et lig, mand.
Lad være med det."
Boksning handler om det rette træk på det rigtige tidspunkt.
Kroppens fysik.
"Slå mig." Og så slår man helt forkert.
Men man lærer det.
"Drej hofte og ben, så du skaber mekanisk kraft.
Du slår hårdere, end du troede muligt."
Det lærte jeg.
Jeg glemte bare en lille ting.
Det vidste Popó allerede.
Han har vidst det i 30 år.
Første runde. Jeg fik så mange tæsk, at det var pinligt.
De råbte: "I gang!" Og mit hoved røg tilbage…
Jeg tænkte: "Hvad var det?" Så skete det igen.
Popó gjorde ikke engang noget, han var bare sådan…
Jeg tænkte: "Hvad fanden?"
Første runde sluttede, og jeg satte mig forvirret.
Anden runde. "Jeg skal bare fokusere."
Efter ét sekund gjorde mit hoved det igen.
Jeg tænkte: "Seriøst… Det må være i mit hoved."
Jeg prøvede at overbevise mig selv. Hjernen er så stærk.
Jeg stod over for min modstander.
Han slog mig, men jeg mærkede det ikke. Skørt.
Mit hoved fortsatte…
Jeg troede, at Tirullipa trak i mit hår.
"Hold nu op!" Det blev ved. "Lad være!"
Efter anden runde kiggede jeg på skærmen.
Jeg så Popó slå mig og tænkte: "Åh gud."
I slowmotion lignede hans hånd en kamæleons tunge.
Han trak den tilbage. "For satan da."
I tredje runde fik jeg tæsk som et gammelt tæppe.
Når ens mor virkelig vil rense det beskidte tæppe,
så hun hænger det op og banker det med tæppebankeren.
Sådan havde jeg det. Det var otte runder.
Men det var kun en kamp i tre.
Derefter var det åbenlyst et mordforsøg.
Direkte på TV. Alle så det, og ingen gjorde noget!
"Jeg elsker dig." Tydeligvis ikke den dag!
Hele mit liv ændrede sig i fjerde runde.
Det gjorde det. Det er mit vidnesbyrd, jeg deler.
Jeg kan sige, jeg er komiker, skuespiller og sanger, men frem for alt…
…er jeg overlever.
Jeg er enig i, at indtil tredje runde var det okay til TV.
Fra fjerde runde var det lige til Pornhub.
"Gammel mand giver skoledreng røvfuld."
Det var skørt.
Alt ændrede sig i runde fire, for jeg fik Popó til at ændre strategi.
Indtil da slog han kun mit ansigt.
Efter tre runder med det var jeg følelsesløs.
Jeg rykkede frem. Mit fjæs var jo allerede smadret.
Hvad skal man også med en næse?
Hvem har brug for den?
Han bemærkede det.
Så slog han mig på øret for første gang.
Det var det øjeblik, alle så,
hvor jeg kiggede efter Vitor Belfort, Anderson Silva, Mike Tyson…
Jeg var rædselsslagen.
Men jeg kan forklare, hvad der skete.
Da han slog mig på øret…
…ringede klokken.
Men i mit hoved…
…ringede klokken resten af kampen.
Jeg indså ikke, det var slut.
Popó gik, og jeg ledte stadig efter ham. "Hvor er det gamle røvhul?"
Da jeg så ham sidde der, sagde jeg: "Er du træt?
Du er gammel!"
Dommeren: "Sæt dig ned." Jeg sagde: "Min fejl." Jeg satte mig.
Ved runde fem
var P'et på min "Piauí"-tatovering gledet ned ad mit ben.
Og "í'et" røg op i røven. Jeg leder stadig efter det.
Sjette runde husker jeg ikke. Sjette runde…
Den kommer i glimt. Et billede dukker op…
Så er det væk.
Jeg husker noget: "Nej!" Så bliver alt sort igen.
Jeg kan huske syvende runde.
Jeg husker den, fordi jeg tænkte: "Seriøst… Jeg burde sparke.
Når han ikke kigger…"
Men man må ikke.
Boksereglerne er: "Over bæltestedet."
I ottende runde
nød jeg kampen på en ny måde.
Jeg var der ikke længere med Popó.
Popó kæmpede mod min krop.
Jeg kiggede på udefra "transcenscentielt."
Jeg så mig selv blive slået. "Det er næsten, som om han kan lide det.
Så unødvendigt."
Jeg kiggede omkring og så folk,
jeg vidste ikke var der.
Michael Jackson var deroppe. "Kom så!
Du behøver ikke bevise noget." Jeg sagde: "Nej!
Jeg ser på. Jeg tjekker stedet ud."
Jeg kiggede… Jeg så en masse folk.
Min mor kom ikke, men min far gjorde.
Så I mig grine derude?
Få tæsk og grine?
Jeg så på min far i publikum.
Min far var altid oppe hele natten for at se Popó.
Nu så han Popó give hans søn tæsk. Tænk engang.
Min far var så begejstret. Han jublede som aldrig før.
"Kom så, Popó!"
Du godeste.
Jøsses!
Manner… Men så sluttede kampen.
Det var uafgjort.
Rend mig! I afgør det ikke.
Det gør dommeren.
Dommeren løftede Popós hånd.
Jesus løftede min.
Alle var glade.
Jeg blev sur på mine venner.
Jeg var vred. De gjorde grin med mig.
Jeg sagde: "Seriøst?"
"Kampen startede for sent.
Jeg faldt næsten i søvn." Jeg sagde: "Hvad med mig?"
Jøsses. Virkelig uhøfligt.
Folk spørger hele tiden: "Kunne du være fortsat?"
Jeg siger altid,
jeg havde taget 20 runder mere, hvis det kun var mig og Popó.
Problemet var, at det var mig, Popó og Tirullipa.
Hvordan fokuserer man i otte runder,
mens Tirullipa råber: "Ikke dræbe ham, Popó!"
Det kan man ikke.
Tirullipa er fantastisk. Han er kongen af kommunikation.
Det deler vi, og derfor elsker jeg ham. Vi er kommunikatorer.
Jeg har indset, at en stor del af sociale kredse er nye horisonter.
Jeg så ikke altid teaterets værdi. Jeg mente, det var spild af penge.
Men så forstod jeg det. Man deltager i det.
Derfor ville jeg gerne lave dette show.
Der er en stor kontrast
mellem at optræde her og i Piauí.
Når jeg laver shows her,
kan jeg køre hele natten, og alle griner og morer sig.
I Piauí, når det er tæt på midnat,
begynder folk at sige: "Okay, se at få rundet af.
Det bliver som The Walking Dead derude. Vil du slås med dem?"
Det er anderledes. Sikkerhedsniveauet.
Kun brasilianere… Jeg har været i 70 lande.
Jeg har aldrig set nogen sige: "Hvor er min mobil?"
Kun os.
Fordi vi ved, det kun tager fem minutter,
før den mobil er transporteret fire delstater væk.
Vi ved det, okay?
Vi er opdraget sådan.
Når man er født og opvokset i Teresina,
har man Teresina-mentaliteten.
Hvis man er født i Porto,
vokser man op i Porto, og så…
…har man en anden mentalitet.
Jeg ser forskellen, når jeg er her.
I spiser med jeres mobiler ved bordet.
Jeg ser dem og tænker: "Seriøst…
Jeg er ikke engang tyv, og jeg har lyst til at rulle dem.
De gør det for nemt."
Seriøst!
Jeg vil stjæle dem.
Dum fejl.
Men jeres politi er effektivt. De kommer og anholder mig.
I Brasilien bebrejder de offeret.
Det er din skyld.
Man står der…
"De stjal min telefon!" "Hvor?"
"Foran teatret." "Du bad selv om det. På dette tidspunkt?
Jeg ved, du ringede til en Uber, men på dette tidspunkt? Helt ærligt."
"Vi hjælper! Hvor løb de hen?"
"Ned i den gyde." Han siger: "Uha…
Den får du aldrig tilbage! Den er væk.
Det er en farlig gyde."
Det er så anderledes. Nogle ting må man selv se.
Det er synd, det er så dyrt at rejse.
Hvis bare alle kunne se andre kulturer.
Jeg havde en joke…
Hvem så mit sidste show, My Own Show, på Netflix?
Tak. Nemlig.
Husker I joken om hilsener rundt om i verden? Namaste?
Der er en anden del af den joke.
Den kom ikke med på Netflix.
Der er en anden del.
Min ven sagde: "Den joke om Indien er så god.
Hvorfor fortalte du den ikke i showet?" Jeg sagde: "Det gjorde jeg."
Han sagde: "Nej." Jeg sagde: "Jo."
Han sagde: "Nej." "Jo."
"Nej."
Jeg sagde: "Makker, det er mig, der fortæller joken.
"Jeg sagde den." Han sagde: "Se selv."
Så jeg satte den på.
Efter hilsen-joken springer den til Afrika.
"De har sgu skåret min joke ud." Det gjorde mig trist.
Det er mit arbejde.
Jeg er som en maler. Dette show er mit maleri.
Det tager lang tid at lave research. Man knokler løs.
Tror I virkelig, jeg ved alt, jeg fortæller jer om?
Tror I, jeg nogensinde har set en vandrefalk?
Selvfølgelig ikke. Vi undersøger for at sikre, at alt fungerer.
Så tester vi vores jokes i Salvador eller Aracaju.
"De lo af det her. Lad os tage det ud."
Det er som et skakspil at gøre alt perfekt.
Så klipper de joken ud, jeg tog til Indien for?
Det kan man ikke.
Når I køber et maleri og ikke kan lide en sten på det,
maler I den så over?
Nej, det er kunst. Fortolk det. Tag stilling til det.
Giv stenen en ny betydning.
Jeg var vred, så jeg ringede til Netflix.
"Hej, Netflix.
Hvor er du?"
Måske sad de og drak kaffe i en Tesla et sted.
"Min joke." "Det var ikke os."
"Jøsses." Så jeg ringede til min manager: "Hvor er min joke?"
"Vi tog den ud, fordi vi mente, den kunne give problemer i Indien."
Jeg sagde: "God beslutning, klip den ud.
Jeg vil ikke have problemer i Indien. En milliard, der hader mig? Nej."
Det kan man dø af.
En milliard mennesker, der hader dig på én gang…
Det vil jeg ikke.
"Men lad mig forklare den, så forstår I måske."
De kom forbi, og jeg fortalte joken.
Jeg genopfriskede deres hukommelse.
Jeg talte om hilsner i verden. Namaste.
De siger "Namaste" i Indien.
"Det guddommelige i mig ser det guddommelige i dig."
Jeg syntes, det var sært, fordi det er så spirituelt.
Nogle gange har man dårlige nyheder. Hvordan giver man dårligt nyt efter det?
"Det guddommelige i mig ser det guddommelige i dig.
Juninho faldt af cyklen og døde." Nej…
Det er anderledes. Men alle har deres egen hilsen.
I São Paulo er det et kys.
I Rio de Janeiro, to kys. Færdig.
I Schweiz er det tre kys.
I Grækenland ville jeg ikke kysse nogen. Græske kys er lidt…
De er mere intime.
Man kan ikke bare kysse folks røvhuller.
Det er unødvendigt.
I Grækenland hilser man på folk, som vi gør på landet.
Vi finder på lyde, som…
…og så går vi.
Den anden person…
…og går så.
Ingen sagde noget, men der var en samtale.
Og i Indien, namaste.
Det respekterer jeg. Vi er okay.
En dag var jeg på vej ud af et museum. Jeg besøgte et museum og tog en tuk-tuk.
I har set dem i film. I har dem måske her.
Det er som en motorcykeltaxi.
Man hopper ind bagi, og fyren kører. Jeg sad der…
Slappede af og så på Indien. "Hvor sejt."
Vi kører mod hotellet, og pludselig stopper han.
Han slukker den.
Da vi er stoppet, spørger jeg: "Er alt okay? Hvad er der?"
Han peger på tre køer på vejen.
Han sagde: "Koen har lagt sig."
Jeg har aldrig hørt en sætning som den i mit liv.
"Koen har lagt sig." Aldrig.
Det lyder som et ordsprog. "Jeg kan ikke komme. Koen har lagt sig."
Da jeg aldrig havde hørt det, sagde jeg bare, hvad der faldt mig ind.
"Koen har lagt sig."
Jeg sagde: "Staklen må være træt.
Kan vi ikke bare køre rundt?"
"Nej." Jeg spurgte hvorfor.
"Køer er hellige her. Er de også hellige i dit land?"
"Ja, selvfølgelig.
De er hellige hver søndag, hvor vi griller…
Men lad os glemme det. Det vil måske såre dig at høre."
Jeg vidste allerede det om køerne,
for jeg mødte en indisk fyr til en grillfest i São José dos Campos.
Og jeg spurgte ham.
Jeg tænkte: "Jeg går nu.
Jeg bor ikke her, og jeg går alligevel nu. Så jeg spørger."
Jeg spurgte: "Er køer ikke hellige for dig?"
Han sagde: "Derovre."
Jeg sagde: "Forstået."
Globalisering, når det er bedst. Jeg forstår. Jeg respekterer køerne.
Jeg respekterede allerede namaste, nu også køerne.
Jeg var…
…omkring 98% respektfuld.
De andre 2 % gav koen forslag.
Hvis den ville have dem. Jeg rullede vinduet ned…
"Flyt dig, din dumme ko!"
Koen var ligeglad.
Den forstod ikke.
Jeg ventede bare.
Og ja, jeg er komiker.
Vi laver sjov. Vi finder på ting.
Vi overdriver. Ikke alt er sjovt.
Vi tilføjer lidt farve. Men jeg finder ikke på det her.
Jeg kiggede rundt, og da jeg kiggede ved siden af mig,
sad et barn og sked lige ved siden af taxien.
Og kiggede mig lige i øjnene.
Jeg sagde: "Knægten skider og kigger mig lige i øjnene.
Det skal han ikke slippe afsted med."
Intet.
Det gjorde intet.
Jeg finder ikke på. Jeg genfortæller bare.
Knægten sked færdig
og tørrede hånd i jorden…
Jeg genfortæller bare.
Han tørrede hånden i jorden igen…
…vinkede farvel…
…med sin lille panerede hånd…
Han forsvandt ind mellem bilerne. Jeg var i chok…
"Den knægt tørrede røv med hånden lige foran mig.
Åh gud. Klamt!"
Og køerne rejste sig, som et mirakel fra Gud.
Taxien kørte, men jeg kunne ikke slappe af.
Det var, som om han havde kastet lort på mig…
"Åh gud. Knægten tørrede røv med sin hånd."
Jeg bar en Brasilien-trøje.
Da jeg kom til hotellet, betalte jeg chaufføren,
og da jeg skulle til at gå, sagde han: "Hallo! Er du brasilianer?"
"Ja, hvorfor?" "Giver I ikke hånd i Brasilien?"
Jeg sagde: "Derovre.
Namaste."
Da jeg var færdig, var mine managere sådan…
"Tror I, jeg siger, at alle i Indien tørrer røv med hånden?
I forstod den ikke. Dette er en joke om basale kloaksystemer."
For fanden!
Hvis det er et problem i Brasilien med 240 millioner mennesker,
så forestil jer et sted med en milliard.
Erfaringer lærer dig ting.
Jeg har bemærket på mine rejser,
og jeg har været i næsten 70 lande, at musikken er en konstant.
To ting bringer folk sammen, latter…
Man griner på grund af synergi.
Måske er I her og synes ikke, det er sjovt,
men I griner, fordi alle andre gør.
I vil måske ikke klappe, men alle andre gør, så: "Okay."
Det kaldes synergi.
Jeg bliver ofte spurgt om musik. "Hvordan gør du det?
Du gør så meget. Du laver standup, spiller skuespil, får tæsk. Du har altid…"
Ikke mange kan lave en sang. De ved ikke, hvordan man gør.
De spørger: "Hvad skriver du først?
Hvad kommer først? Genren eller ordene?"
Jeg gør sådan her:
Jeg lavede "Girassol" på et tidspunkt,
hvor jeg havde brug for at udtrykke mig sådan.
Når man taler med dramatiske mennesker,
skal man tale derefter.
Taler man med uhøflige mennesker, skal man være klar til det.
Man skal tænke på, hvilken følelse man vil formidle.
Vil jeg bevæge folk, kan jeg ikke lave axé-musik.
Hvis de danser, bliver de ikke rørt.
En fyr med høretelefoner, der græder…
"Hvad er der galt?" "Léo Santana."
Aldrig. Det sker ikke.
Så jeg valgte denne melodi…
…for at tale om berømmelse.
For at tale om…
…hvad jeg gennemgår.
Den gode og den dårlige side. Ikke alt er dårligt.
Kendisser klager over privatliv, men elsker at give shoutouts.
De elsker at poste om deres gratis hotel. Også jeg.
Tager du din telefon frem, får du det gratis.
Bare gør sådan, så er det betalt.
Men jeg opgiver meget privatliv. Nogle gange vil jeg forsvinde.
Gå live med Neymar og optræde kun for ham.
"Jeg optræder for dig. 'Godmorgen, Menino Ney!'
Jeg gør det for dig."
Nogle ting kan man ikke holde ud mere.
Jeg får gaver med mit ansigt på. Det gider jeg ikke se. Aldrig.
Mine ansatte tager tøjet, jeg ikke bruger.
De kommer og går med mit ansigt på deres T-shirts.
Man bliver skør af det.
Folk filmer mig tisse på offentlige toiletter.
Jeg har sagt det til Luan: "Den næste, der filmer mig tisse, tisser jeg på."
Mine venner vil kun have børn, hvis jeg er gudfar.
Er det her Whinderssons bitcoin-marked?
Glem det.
Hvad gør jeg med det her?
Jeg vælger den bedste måde
at få det ind i en smuk, betydningsfuld sang.
Derfor elsker I mine parodier.
De ligner originalen så godt, I ikke behøver videoen.
Det er nok bare at høre.
I skal være mit kor i dag, okay?
Den nederste og den øverste del skal gøre forskellige ting.
I skal bruge denne melodi…
Så siger I…
Det er alt. En, to, tre…
En, to, tre.
Jeg siger…
Jeg betaler med…
Jeg betaler med shoutouts
Godt. Den nederste del laver…
Og den øverste del…
Okay?
I betaler mindre og skal gøre mindre. Sådan er det.
Ja.
Forreste række: "Ja, sgu."
Når en dirigent arbejder,
bruger han venstre hånd til at indikere bestemte personer.
Han løfter begge hænder for at få mere styrke.
Når han sænker dem, synger de forsigtigt. Så vær opmærksom på mine "hændlinger."
Jeg bruger auto-tune, for folk siger, jeg ligner Post Malone.
Så jeg spiller med på den.
Jeg betaler med shoutouts
Giv jer selv en hånd. Det var godt.
Alle kender mit navn
Selvom det er sært
Du sagde, du var en stor fan
Men du kalder mig Anderson
Det sker.
Det er længe siden
Alt har ændret sig
I sagde, billetterne var dyre
Men de er udsolgt
Jeg overvejer at droppe det hele
Og flytte ind hos Menino Ney
Men der er ikke plads til mine venner
Og Menino Neys venner
Men når jeg går ud
Er jeg ikke bekymret Hvis andre har kontanter med
Det er det eneste, jeg kan lide
Det eneste gode ved berømmelse
Nu er det jer.
Jeg betaler med…
Jeg betaler med shoutouts
I er helt klart det bedste kor, jeg har haft
på denne turné.
Helt klart.
Meget flot. Tillykke.
Jeg bliver rørt nu. Tak.
Jeg siger det hver gang, og de elsker det.
Mange af jer har nok aldrig set et kor.
Eller også hørte I bare ikke efter.
Ved I, hvad de gør?
I får ikke lov til at gå,
før I ser og forstår, hvad de gør.
De sagde, jeg måtte navngive koret, så giv en hånd
for Backstreet Voices.
Lav noget larm.
Et kor består
af fire hovedstemmer.
Alt,
sopran,
bas og tenor.
Fire stemmer, der samarbejder
om at lave én smuk stemme,
der skaber synergi
i dette teater.
I får kuldegysninger og bliver rørte.
Jeg viser jer hver af dem.
-Jeg betaler med shoutouts -Jeg betaler med shoutouts
Kun alterne.
-Jeg betaler med shoutouts -Jeg betaler med shoutouts
Sopranerne.
-Jeg betaler med shoutouts -Jeg betaler med shoutouts
Bas.
-Jeg betaler med shoutouts -Jeg betaler med shoutouts
Tenorer.
-Jeg betaler med shoutouts -Jeg betaler med shoutouts
Alle sammen.
-Jeg betaler med shoutouts -Jeg betaler med shoutouts
Porto, lav noget larm!
-Jeg betaler med shoutouts -Jeg betaler med shoutouts
Det er fantastisk
-Jeg betaler med shoutouts -Jeg betaler med shoutouts
Det er fantastisk
Jeg har 56 gudbørn
Hvis navne jeg ikke kender
Tirullipa
Tolv Enzoer, ni Joãoer, fjorten Biaer
Otte Joséer og tre Anaer
Ingen Sebastianer
Og hvis jeg vil tisse til en fest
Må jeg have tre vagter med
Sikkerhedsvagter
Jeg bliver genert Når jeg tisser med tre fyre
Der stirrer på min pik
Min pik
Ingen tror på det Når de ser mig i bageriet
Der går et par sekunder Før det synker ind
De beder om billeder Jeg laver en video til hele familien
Det er så cool Og samtidig bliver min kaffe kold
Engang gik jeg ind Og ejeren knælede på jorden
Han troede, jeg var der med Luciano Huck
Han troede, hans gamle lortebil Skulle renoveres
Men jeg måtte skuffe ham
Jeg ville bare have noget brød
Ville bare have noget brød
Og jeg betalte med et shoutout
Jeg ville bare have noget brød
Ville bare have noget brød
Og jeg betalte med et shoutout
Min pik
Det smukkeste "pik," I nogensinde vil høre.
-Min pik -Min pik
-Jeg betaler med shoutouts -Jeg betaler med shoutouts
Tak, Porto!
Godnat!
At prædike for koret.
Tak for pengene.
Dette var den sidste. Vi ses.
Vi ses. Tak, Porto!
Tak, Porto!
Tekster af: Jesper Sodemann