Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mitäs Porto?
Portugali!
Mitäs ylätyypit?
Entäs alhaalla?
Kiitos paljon.
Mahtavaa.
Onko porukkaa Mosambikista?
Mosambik? Sinäkö?
Angola?
Kap Verde?
Onko portugalilaisia?
Brasilialaisia?
Antakaa itsellenne aplodit. Kiitos.
Toivottakaa tervetulleeksi muusikko Luan Murilho.
Aplodit Luan Murilholle.
Kiitos, kun tulitte tänne tänään.
Esityksen nimi viittaa kuorolle saarnaamiseen,
koska tulemme saarnaamaan.
Saarnaaminen on tarpeen.
Usein nimittäin -
tietyistä asioista on puhuttava tietyillä tavoilla.
Ihmisten on tajuttava, että maailmanloppu tulee.
Se on viestini teille tänään.
Meitä on hemmoteltu.
Asiat muuttuvat.
Ennen harvinaisia juttuja tapahtuu nyt jatkuvasti.
Joka päivä kuulee tornadosta tai tsunamista.
Kauheasti tapahtuu. Pandemioita.
Gkayn bileitä… Kauheasti kaikkea koko ajan.
Gkayn bileet ovat kyllä vaikuttavia sen musiikkivalikoiman takia.
En ole ikinä nähnyt niin monta musiikkityyliä samalla lavalla.
Ensin tulee Léo Santana. Sitten Matuê, joka on aivan erilainen.
Matuê: "Haluatko lentää?" Kukaan ei fiilaa.
Eri vibat.
Sitten tulee Iron Maiden.
Aamulla Padre Fábio de Melo. Herranjestas!
Kaikki ovat lança-pössyissä, jotkut rukoilevat…
Maailmanloppu tulee. Kaikki on eri lailla!
Seuraavat 20 vuotta eivät ole niin kuin edelliset.
Ne olivat samanlaisia. 2000 tuntui 2001:ltä, 2001 2002:lta.
Ei enää. Nyt kaikki muuttuu ja päivittyy koko ajan.
Ihmisten videoissa ei ole enää heidän oma äänensä vaan Googlen.
"Sanoin miehelle, että lapsi on hänen.
LOL."
Herranjestas.
Enää ei voi suositella ihmisille insinöörin Instagramia.
Ties mitä hän postaa.
Suosittelin usein yhtä insinööriä.
Ensimmäinen video hänen sivullaan oli "Frieza!
Miksi tapoit Krillinin?"
Miten häntä nyt voi suositella taloa rakentamaan.
Pitääkö lisätä varoitus?
"Hän on hyvä, mutta skippaa eka video."
"Miksi?" "Koska hän on vihainen."
Luulet meemiä vanhaksi, mutta se onkin jo remix.
"Frieza!"
Kaikki tapahtuu niin äkkiä.
Parturiin ei voi enää mennä myöhässä.
He käyttävät viisi minuuttia pääsi kuvaamiseen -
videota varten.
Mitä pitää tehdä, kun joku videoi päätäsi?
Mitä siinä tekee?
Olet käärittynä pyyhkeeseen idioottimaisen näköisesti.
Jos ravintolassa tilaa vettä, tarjoilijat tekevät näin.
Lopeta esitys. Minulla on jano.
Kaikki on eri lailla. Olemme menettäneet yksinkertaiset asiat.
Arkisia juttuja.
Niin kuin puhelinluettelo. Kuka on ikinä nähnyt puhelinluetteloa?
Se oli kirja, jossa oli kaikkien nimi, osoite ja puhelinnumero.
"Miten löysit minut?" "Olet luettelossa. Et pääse piiloon."
Soittelimme pilareita. Kukaan ei tiennyt, kuka kukaan on.
"Onko Hirvikalliolla?"
"On." "No ammu se alas!" Luuri korvaan. Vitut.
Kukaan ei tiennyt tekijää.
Nämä asiat on viety meiltä.
Algoritmin toimesta. Mikä se on?
Se on puhelimesi äly, joka valitsee, mistä luultavasti nautit.
Ei tarvitse sanoa, ettei pidä TikTokista.
Se ottaa pois tyhmät jutut ja jättää ne, joista tykkäät.
Tykkäätkö kissoista? Katsos tätä. Sitten saat uuden.
Katso, tämä juo. Onpa söpöä.
Yhtäkkiä olet kuin muutkin idiootit naama liimattuna puhelimeen.
Minun algoritmini oppi tasan, mistä pidän, ja muuta en näekään.
Eli videoita murtovarkaista, jotka eivät pääse piiloon.
Ne ovat mahtavia.
Brasilialaiset kytät ovat koomikkoja. He kuvaavat. "Missä hän on? En näe."
Siinä hän on, pöytäliina ja vaasi selän päällä…
Kahvipöytä.
En kestä.
En todella kestä.
Yksi oli naamioitunut vesipisteeksi.
Äijä puki pöytäliinan ja pani vesitankin pään päälle.
Kytät kävelevät sisään. "Hän taisi paeta. Otanpa vain vähän vettä." He kuvaavat.
Äijä jopa teki äänet.
Hän oli katsonut liikaa Tom & Jerryä.
Ei hitsit.
Maailmanloppu tulee.
Meitä on hemmoteltu.
Sota on käynnissä.
Se on lähellä, joten olette jännittyneitä. Brasiliassa me emme ole.
Me vitsailemme siitä.
Teemme meemejä.
Tykkäämme pysyä loitolla. Meille ei ryppyillä.
Ei kukaan.
Se kuulostaa lohdulliselta, mutta huolestuttaa minua.
Ihmettelen, miksei kukaan ryppyile meille.
Mitä sellaista he tietävät, mitä me emme tiedä?
Minä huolestun.
Luulen, että muut maat näkevät meidät leikkivänä lapsena.
Niin sen täytyy olla.
"Hyökätäänkö?" "Ei, anna leikkiä motskaria."
Olin huolissani, joten googlasin.
"Brasilian tulivoima."
Ilmeisesti meidän luotimme riittävät kahden tunnin sotimiseen.
Se on varmasti strategiaa.
Näin Twitterissä, että armeijallemme ostettiin 35 000 Viagra-kapselia.
Strategia!
Sellaisia me olemme. Kun luodit loppuvat, meillä on eri ase.
Älkää edes yrittäkö.
Haluatko vallata Brasilian, mulkku?
"Tässä on Pernambuco." Ei käy.
Opin, että ilmavoimamme ovat Natalissa, Rio Grande do Nortessa.
Onko Natalista porukkaa?
Kertokaapa te natalilaiset…
Kuka Nataliin hyökkää?
Miksi siellä on lentokoneita?
Sieltä on kolmen tunnin lento São Pauloon. Sota on jo ohi.
Ehtii katsoa koneesta alas. "Jaiks, kaikki paloi poroksi."
Maailmanloppu tulee.
Käske veljeä vieressäsi varoa apokalypsiä.
Varokaa.
Emme vielä edes tiedä, miten maailma loppuu.
Olemme muka niin erityisiä, Maan tärkein laji.
Maailma on loppunut monesti, emmekä tiedä siitä mitään.
Entä jos se päättyykin kuin Bird Boxissa? Täytyy olla hiljaa tai tulee syödyksi.
Allergikot tapattavat kaikki.
Äijä hyssyttelee, ja minä…
Hirviö tulee ja tappaa minut ja 12 muuta.
Lääkkeet eivät enää paranna.
Ne korvaavat vain oireet.
Niitä pitäisi myydä adaptereina.
Tämä kipulääke saa oksentamaan. Kuulostaa päänsärkyä paremmalta.
Flunssalääkkeistä tulee uneliaaksi.
Täydellistä.
Ei voi aivastaa, kun nukkuu.
Sen keksijä on kyllä nero.
Kaikki on takaperin.
Kaikki muuttuu.
Liikennevalojen merkitys on muuttunut Brasiliassa.
Vihreä on "aja", keltainen on "varo", punainen on "pysähdy".
Kuka Brasiliassa pysähtyy punaisiin yöllä?
"En helvetissä pysähdy tähän.
Ikkunani rikotaan tiilellä ja minut ryöstetään.
Voin saada sakot, mutta sanon puolustaneeni itseäni.
Enää ei ajeta, kun valo muuttuu vihreäksi.
Kaikki tietävät, että joku tulee punaista päin.
Kolarihan siitä tulisi.
Varkaat hyökkäävät vihreisiin valoihin.
Kaikki on takaperin. Poispääsyä ei ole.
Brasiliassa ei saa enää Uberia.
Äijä hyväksyy kyytikutsun ja sanoo: "Ei ole minun ongelmani."
Hän ei tule. Hänen ainoa työnsä on tulla.
Nyt täytyy mennä taksilla Uberin luo.
Minulle selvisi yksi järkyttävä asia.
Katsotaan, kuka yllättyy ja kuka teeskentelee.
Minulle selvisi, että joissain paikoissa Brasiliassa -
mustat Halls-pastillit kojelaudalla tarkoittavat,
että kyydin voi maksaa suihinotolla.
Joskus on parempi olla tietämättä.
Se häiritsee minua kovasti. Aloin lukea Uber-historiaani.
Voi luoja, mitä siinä kojelaudalla oli?
Olivatko ne Hallseja? Voi luoja.
Olisin voinut säästää rahaa.
Inhoan rahan tuhlaamista.
Se häiritsee minua. Se tekee hulluksi.
Nyt en halua, että kuskit puhuvat minulle. En tiedä, mitä he aikovat.
Jos hän puhuu, niin näytän heti kaapin paikan.
Jos hän tarjoaa vettä: "Haluat siis, että imen lekaasi.
En tykkää sellaisista leikeistä."
Ystäväni rakastavat minua.
Sanovat, että jos maailma loppuu, hyppäät vain koneeseen ja pakenet.
Vastaan, että enhän minä voi elää ilman teitä.
Rakastamme toisiamme yhtä asiaa lukuun ottamatta.
Saan aina kunnian kaikesta.
Minä vain.
Syy ei ole minun. Järjestelmä vain toimii niin.
Niin se on aina mennyt. He haluavat klikkauksia.
Nimeni tuo niitä. Niitä he haluavat.
Olin yhtenä päivänä lentokentällä Manoelin ja Mateuksen kanssa.
Kaksi lasta tuli luoksemme.
"Antakaa vähän rahaa."
En kanna käteistä, joten pyysin Manoelia antamaan heille rahaa.
Hän empi, mutta otti 100 realia esiin. Sanoin: "Anna 100 lisää."
Ystäväni ovat kaltaisiani. Kun hän otti rahoja…
Paparazzit seuraavat aina julkkiksia Brasilian lentokentillä.
Yksi heistä ilmestyi ja otti kasan kuvia.
Seuraavan päivän otsikko: "Whindersson jakaa rahaa lentokentällä."
Kuvassa on Manoel lompakko esillä.
Kommenteissa puhuttiin, miten antelias Whindersson on.
"Hatunnosto."
Manoel lähetti chattiin kuvia. "Antelias Whindersson."
Myöhemmin hän halusi rahaa.
"Voitko korvata minulle ne rahat, jotka lahjoitit?"
Käskin chillaamaan. Näin se järjestelmä toimii.
Tykkään hengata Robsonin kanssa kännissä.
Hän ei ikinä tule humalaan.
Minä alan pälättää jo parin huikan jälkeen.
En kuitenkaan ole eurooppalainen kännääjä. He nimittäin ovat ihan sairaita.
Olette ihan omassa luokassanne. Minä juon ja itken.
Alan kiehnätä. "Merkitset minulle tosi paljon, äijä."
Ihan liian imelää. Täällä te huudatte autoillenne.
"Mitä vittua!" Painitte autonne kanssa.
Miten se auto nyt hänet noin pahasti suututti?
Se on hullua. Ihan erilaista.
Tykkään Robsonista. Pyysin häntä suojelemaan minua.
Sillä kun juon, minua kuvataan.
"Sano sitä tai tätä." Olen tuuliviiri, joten sanon.
Olen ihan kujalla.
Kerran minulta kysyttiin rokotteista, kun haluttiin jokin kuuma mielipide.
"Mitä mieltä olet?"
"Minäpä luulen, että…" Olin kännissä.
"…niitä pitäisi antaa ilman suostumusta."
Kuvaaja sanoi: "Mitä?"
"Alkuperäiskansat voisivat ampua sitä meihin näin."
Vasta jälkeenpäin saisi tietää, mitä merkkiä sai.
"Tämä taisi olla AstraZenecaa."
Jälkeenpäin vasta.
Maailmanloppu tulee.
Joskus Robson ja minä ryyppäämme ja menemme Uberilla kotiin.
Kuski sekoaa, kun näkee minut.
"Luoja, Whindersson on kännissä autossani. Tarjoan hänelle vettä."
Robson, hän haluaa, että otan häneltä suihin.
Helvetti!
En minä voi.
Lehdistöhän sekoaisi ihan täysin.
Ime sinä häntä, Robson.
Kun hän myöhemmin suuttuu, sanon: "Näinhän järjestelmä toimii."
Maailma todella loppuu.
Julkispalvelut eivät toimi yhdessä. Emme osaa suunnitella.
Brasilialaisena voin sanoa noin.
Mikä kaupoista loppui ensiksi pandemian alussa?
Vessapaperi.
Huolehdimme enemmän perseen pyyhkimisestä kuin syömisestä.
Onko hyvää suunnittelua? Perse ennen suuta.
Huolto ei toimi.
Kaupungissani oli kaksi palvelua: viemärit ja katukorjaus.
Yhtenä päivänä kadusta korjattiin kuoppia.
Seuraavana päivänä viemärityypit rikkoivat asfaltin vaihtaakseen putket.
Puhukaa toisillenne!
Brasiliassa on ongelmia perusviemäröinnissä.
Sehän on nimessäkin. "Perus."
Viemärit ovat…
Perus! -Eivät siis plus.
Eivät premium.
Eivät golden. Ne ovat perus.
He laittavat kaksi putkea talosi eteen, ettei paska kellu kaikkialle.
Kaksi putkea.
Meillä oli oppiaine nimeltä yhteiskuntaoppi.
Piti tulkita kuvia. Kuvien piti auttaa oppimisessa.
Kuvassa oli lapsi paskalla puskan takana.
Siinä oli paska ja ruksattu jalka, joka tarkoitti:
"Älä astu paskaan. Se ei tee hyvää."
Puhtaanapidossa on kyse elämänlaadusta.
Jotkut lapset Brasiliassa kävelevät kouluun avoviemärin läpi.
Lapset lemuavat koulussa.
Hänellä on lempinimi.
"Hän tuli."
"Kuka?" Ja lapset…
"Kuka?"
Lapsi ei tiedä, että hänestä puhutaan. "Kenelle me nauramme?"
Lapsiparkaa nöyryytetään.
Joskus hän näkee asioita, joita ei kuuluisi.
Uutisraportin, jossa viemärissä on ruumis. "Hänet tapettiin lähistöllä!"
He tekevät sisältöä telkkariin.
Miksi brasilialaiset haluavat nähdä uutisia keskipäivällä?
Ruokahalu ei herää ilman kuollutta ruumista.
En tajua.
Näkisitte isäni lounaalla.
TV sanoo: "14 puukoniskua!" Isäni imee kananluita näin.
Hän ottaa jopa lisää. Jestas.
Lasten mielestä se on hauskaa.
He ovat reportterin takana, haluavat telkkariin.
Siis telkkariin!
He eivät opi oikeaa ja väärää.
Heistä tulee Jokerin kaltaisia psykoja.
Kaikilla on sisäinen Jokeri.
Outoa se on, mutta totta. Sano veljelle vieressä, että varo Jokeria.
Sano lujempaa. Olet ujo. "Varo Jokeria."
Varo Jokeria. -Varokaa.
Mikä on sisäinen Jokeri?
Se hetki, kun päättää, miten reagoi nöyryytykseen.
Koska hänet tapaa? Yleensä tappion hetkellä.
Ei kylläkään aina. Emme ole tekopyhiä. Me reflektoimme.
Kyllä me lapsenakin ymmärrämme asioita.
Joskus tappion jälkeen ajattelee, että okei, minä mokasin. Siinä oli järkeä.
Jos on köyhä ja rikkoo kamaa, saa turpaan. Se käy järkeen.
Joskus se ei ole opetus, vaan nöyryytys.
Sen tietää heti.
Minun perheeni oli kaoottinen.
Moni teistä samastuu siihen tai tuntee ainakin jonkun.
Kotona riidellään niin paljon, että haluaa mieluummin ulos.
Koulun ryhmätöihin sanoin aina, että ei mennä meille.
Mieluummin Cracolândiaan. Siellä on kivaa.
Opimme siellä enemmän kuin meillä.
Inhosin sitä. Isäni oli jo herätessään suuttunut.
Äiti samoin.
Isä meni keittämään kahvia. "Eikö tässä hiton talossa ole kahvia?"
Äiti: "Kahviako haluat? Tässä tulee!"
"En voi juoda ilman mukia."
Siskoni osoitti minua. "Hän sen rikkoi."
Jep.
Helvetti. Se oli kamalaa.
Ongelma talossani oli raha.
Ei ollut varaa mihinkään. Ei äidillä eikä isällä.
Veljeni oli kapinallinen. "Vitut yhteiskunnasta!"
Hänellä oli hulluja julisteita ovessa. Tosi outo penska.
Asiat muuttuivat ajan saatossa. Vanhemmat saivat parempia töitä.
Veli meni yliopistoon ja alkoi peseytyä.
"Huomenta."
Kukas tämä nuori herra on, pohdin.
Ajattelin, että voisin kutsua kavereita kylään.
Sitten kerran opettaja määräsi meidät paritöihin.
Tyttö, josta pidin, pyysi pariksi. Suostuin silmänräpäyksessä.
Hän kysyi, missä. No allekirjoittaneen luona tietysti.
"Seuratkaa minua." Ja me menimme.
Emme menneet huoneeseeni, koska olimme lapsia.
Emme menneet huoneeseeni. Jäimme olohuoneeseen ja luimme kirjoja.
Nauroimme hassuille nimille. "Tordesillasin sopimus."
Sehän kuulosti ihan tortillalta!
Äiti tuli huoneestani -
pidellen alusvaatteitani.
Hän käveli tytön luo ja kysyi:
"Haluatko varmasti tapailla tätä haisevaa poikaa?"
Sitten hän aloitti stand upin.
"Torakat menevät hänen huoneensa ohi ja lähtevät sitten menemään.
Hän varmaankin leikkii siellä paskalla. Ei herrajumala."
Jeesus Kristus, mitä hän oikein tekee?
Mitä hittoa?
Ei!
Olin šokissa.
Tyttö oli šokissa. Hän tärisi.
"Mitä hän tekee?"
Äiti tuli luokseni ja löi minua alushousuilla kolme kertaa.
Miksi?
Sitten hän kuiskasi korvaani:
"Sanoinhan, että joku päivä teen sen ihmisten edessä."
Silloin minä tajusin.
Hän halusi näyttää, kuka on pomo. No sinä olet.
Tilanne oli hallinnassa. Sanoin tytölle, että äiti vääntää vitsiä.
Ei, älä itke.
Olen tottunut siihen. Hän lähti järkyttyneenä täristen näin.
Aika šokki.
Pidättelin, kunnes pääsin huoneeseeni, sillä teinin huone on hänen maailmansa.
Siksi huonetta kannattaa pitää silmällä. Siellä he sekoavat.
Siellä he sekoavat kikkeleidensä kanssa.
Se on ainoa paikka, jossa on niin urhea, että katsoo omaa persereikäänsä.
Pidättelin huoneeseeni asti. Kun avasin oven, vuodatin kaiken ulos.
En enää ikinä tuo ketään tähän persläpeen!
Tähän paskataloon!
Paskatalo!
Paskakikkeli!
Itkin niin kovaa, että tuli hikka.
Inhoan itkemistä.
Näytän rumalta. Niin kuin sellainen kiinalainen naamio.
En tykkää siitä.
Huuleni turpoavat.
Silloin ensi kertaa näin sisäisen Jokerini.
Itkin ensi kertaa peiliin katsoen.
Näin.
Ei edes sattunut!
Pahinta on, etteivät ne alushousut olleet likaiset.
Ikkunastani näkyi avoviemäri.
Totta kai huoneessani haisi aina paskalta.
Sain turpaan viemärin takia.
Peruspalvelu. Kaksi putkea olisi riittänyt.
Maailmanloppu tulee.
Eläimet ovat ihan loppu.
Ennen oli pari kolme, joista huolehtia.
Pari vielä menee.
Arat ovat loppumassa. Autetaanpa aroja.
Nyt kultaleijona-apina. No, pistetään rahoitukseen.
Nyt uhanalaisia lajeja on 35 000.
Niitä on 35 000.
Niiden sukupuutot johtuvat siitä, että joku laskee.
Totta kai. Eivät he arvaile.
"Vau, vain kuusi sorsaa muuttomatkalla." Ei se niin mene. Se on ihan ammattimaista.
Google ei ole valtava aivo, joka vastaa kysymyksiin.
Joku hankki sen tiedon sinua varten.
Jopa maailmankartan viivat. Joku käytti päivän niihin.
"Tässä on Mesopotamia."
Kartoitushommia.
Se vaatii työtä.
Asiantuntijat, jotka tutkivat eläimiä, uhanalaisia tai suojeltavia,
ovat biologeja.
Tykkään puhua biologeista muistuttaakseni,
että on muitakin uria kuin insinööri, juristi ja lääkäri.
Ammatteja on valtavasti, ja kaikista on hyötyä.
Kaikki ovat tärkeitä.
Biologit raatavat perse ruvella.
Jos googlaat, mikä maailman nopein eläin on,
opit, että se on muuttohaukka.
Lintu, joka lentää 480 helvetin kilometriä tunnissa.
Kuin formula-auto.
105 metriä sekunnissa.
Jalkapallokenttä sekunnissa.
Sinne meni.
Sen näkee Googlesta.
Miten biologi näki sen?
"Täällä lentelee jokin."
Moni vaarantaa henkensä puolestasi. Ehkä jokin päivä se olet sinä.
Järjestyksenvalvojat antavat paljon. Heitä on kaikissa tapahtumissa.
He luopuvat tukastaankin. Kaljuja kaikki.
Pakko se on. Muuten tappelisi näin: "Anna tulla!"
Ei onnistu.
"Hoitivatko järkkärit?" Siellä he pyristelevät irti.
"Ihan tosi. Päästän irti, jos sinä päästät."
Ei toimi.
Maailmanloppu tulee.
Meitä on hemmoteltu. En lakkaa sanomasta sitä.
Saarnaan kuorolle. Luulette, että kyse on kirkosta.
"Hänhän on pukeutunut kuin uuden ajan pastori."
"Taustalla on Luan Murilhon musiikkia."
"Hän puhuu kuin pastori." Ei tässä siitä ole kyse.
Tämä ei ole uskonnollista saarnaamista.
Vaikka nimi viittaakin kuorolle saarnaamiseen.
Kulttuuri on ainoa asia, joka erottaa meidät eläimistä.
Ainoa asia, joka ihmisen erottaa eläimistä, on kulttuuri.
Vain ihmiset ovat tarpeeksi kultturelleja palvoakseen.
Tämä ei ole uskonnollista, mutta me palvomme kyllä.
Mitä me teemme?
Olemme kokoontuneet katsomaan, kun lajimme jäsen tekee jotain.
Ette ikinä näe 20 leijonaa piirissä katsomassa yhtä keskellä.
Muut leijonat: "Onpa asennetta! Hittolainen." Ei.
Me vain.
Kulttuuri ottaa elämässämme monia muotoja.
Minulle se oli teatteri.
Kun ensi kertaa menin teatteriin, niin kuin te nyt,
katsomaan jotakuta puhumassa, olin 17 tai 18.
Olen kuitenkin katsonut näytelmiä lapsesta saakka.
Sillä kun olin lapsi, aina esitettiin Kristuksen kärsimystä.
Kuka on nähnyt sen leffan? Nostakaa käsi pystyyn.
Kuka on nähnyt sen kirkossa, kaupungin aukiolla, paraatissa…
Tiedätte, mitä tarkoitan.
Kristuksen kärsimys oli aina jossain, kun olin kouluttamaton.
En asunut suurkaupungissa. En tiennyt paljoa.
Kun näyttelijä lähti ruudulta, etsin häntä tv:n takaa.
Tai kun luulimme voivamme kaivaa reiän Japaniin.
Niin suhtauduin Kristuksen kärsimykseen.
Ajattelin, että se oli todella Jeesus.
Tiedättekös.
Itkin vanhojen naisten mukana.
He sanoivat: "Miesparka!"
"Siis niinpä! Tämä tapahtuu joka vuosi.
Mitä hän teki?" En tajunnut.
Keskityin päätyyppiin.
Julisteessa oli Jeesus ristillä, joten pidin katseeni Jeesuksessa.
Tarinassa on roomalaissotilas,
joka iskee Jeesusta keihäällä, kun hän roikkuu ristillä.
Selvitin, missä hän on töissä, ja etsin hänet käsiini.
Neljä pientä kaveria ja minä.
"Oletko jokin kovis, mulkku?" Olimme sekoja.
"Onneksesi hän selvisi."
Olin nähnyt Jeesusta esittäneen näyttelijän kylillä.
Onko Jeesuksella Niken lenkkarit? Herrajumala.
Kaipa hän ansaitsi ne.
Minulle selvisi, ettei hän ole Jeesus, koska äijä mokasi.
Teen nyt yhden asian selväksi, myös teille kotikatsomoissa…
En puhu uskonnosta. Tämä on tekninen keskustelu.
Puhun kaapeleista. Onko selvä? Kulissien takana.
Niitä ristejä ei pystytetty kymmentä vuotta aiemmin.
Ne pystytettiin päivää ennen ja ovat aika huteria.
Tiedättekös.
Tässä kohtaa näytelmää Jeesus oli jo kuollut.
Teknisesti ottaen hän ei olisi saanut liikkua.
Tiedämme kaikki tarinan.
Hänet on naulittu ristille, hän nousee Taivaaseen,
hänet viedään hautaan, ja hän palaa kolmen päivän päästä.
En puhu Jeesuksesta, Jumalasta enkä uskonnosta.
Hän on kaikkitietävä. Hän on päässäni. Ei minun sitä tarvitse teille selittää.
Risti alkoi kaatua eteenpäin.
Kukaan ei halua kaatua naamalleen.
Vaistokin sen sanoo. Jos koskee kuumaan pannuun: "Vittu!"
Ei sitä voi pidätellä.
Hän oli kuollut. Risti alkoi kaatua, ja hän…
Siinä hujahti kolme päivää äkkiä.
Niin tajusin, ettei se ollut Jeesus.
Rakastuin teatteriin.
Opin, että ihmiset voivat esittää toisia. En tiennyt sitä.
Rakastuin teatteriin.
Tein kaikkeni nähdäkseni sitä, vaikkeivät näyttelijät olisi kuuluisia.
Koska böndellä meille tuli aina vain joku jostain telenovelasta.
"Ai, se tyyppi Senhora do Destinosta." Kaikki menivät.
Joskus ei ollut yhtään julkkista.
Vaikka nimi olisi ollut outo, minä…
Halusin kertoa ystävillenikin. "Katso, Eduardo Spalastrines tulee."
"Kuka helvetti se on?"
"Tuollaisella nimellä hänen on oltava hyvä."
Kyselin koulussa, näkivätkö muut. "Mitä?" "Eduardo Spalastrines tulee!"
"Kuka" "Ei hajuakaan. Otetaan asiasta yhdessä selvää!"
Menin katsomaan.
Teatteri pikkukaupungeissa on vaikeaa. Minun kaupungissani on 30 000 henkeä.
Äitini kylässä, josta puhun, on 2 000 henkeä.
Miehet ovat machoja. Eivät he halua näytellä tai pukea tunikaa.
"Minähän en mekkoa pue."
Eivät he halua laittaa enkelinsiipiä.
Jos haluaa varata itselleen paikan, pitää vain piirtää siihen kulli.
Kukaan ei istu siihen.
Mies voi tulla 12 tunnin työvuorosta ja sanoa vain: "Helvetti näitä jätkiä.
He pelleilevät kanssani." Ei hän istu.
Teatteri kylässäni oli täynnä homoja.
Pikkulapset halusivat insinööreiksi, mutta pakotettiin teatteriin.
Näytelmässä kysyttiin, vapautetaanko Jeesus vai Barabbas. Kaikki: "Barabbas!"
He hyppivät.
Se oli hullua.
Teatteri on vaikeaa, koska mikrofoneja ei riitä.
Näyttelijöitä on 300. Mikkejä ei vain riitä.
He äänittivät vuorosanat etukäteen.
Ääni toistettiin, ja näyttelijät synkkasivat siihen.
Se nauhoitettiin studiossa, eivätkä näyttelijät nähneet lavasteita.
He eivät näe pukuja. He eivät näe Galileaa.
Eihän siinä siis ollut tunnetta.
"En tiedä.
Vannon, etten tiedä."
Harjoituksissa kaikki ovat rooliasuissa lavasteissa,
Pontius Pilatus on paikalla… Sitten tulee ääni.
En tiedä.
Vannon, etten tiedä.
Mitä hän tekee? Yrittää kompensoida ääntä näyttelemisellä.
Outoa.
Niin kuin Naruto-jakso.
Äijä tekee näin.
En tiedä. Vannon, etten tiedä.
Maailmanloppu tulee.
Kun maailmanloppu tulee,
silloin saattaa tehdä päätöksiä, joita ei ehkä järjissään tekisi.
Sellaisena hetkenä päätin, että tappelen Popóa vastaan.
En aikonut mennä sokkona.
Tein tutkimusta.
Tein kotiläksyni. Minä luin.
Opettelin nyrkkeilyn perusteet.
Haluan tietää teorian asioiden takana.
Kysytte minulta, mikä vitsi on. Kerron, että ajoitus on kaikki kaikessa.
Parempaa määritelmää ei ole. Ajoitus on kaikki kaikessa.
Kamala vitsi oikealla hetkellä on hauska.
"Hitto, hänhän onnistui."
Hyvä vitsi väärällä hetkellä? Kusipää. "Kuinka hän uskaltaakin."
Ajoitus muuttaa kaiken.
Parhaan ystävän kanssa nauramiseen ei tarvita sanoja.
Yksi katse vain, ja ystävä on jo näin.
Käännyt poispäin, ettet nauraisi. "Lopeta nyt, äijä. Lopeta.
Lopeta. Täällä on ruumis.
Älä tee noin."
Nyrkkeilyssä on kyse oikeasta liikkeestä oikealla hetkellä.
Kehon fysiikasta.
"Lyö minua." Lyöt ihan väärin.
Mutta sitä oppii.
Käännä lantiota ja jalkaa, jotta luot mekaanista voimaa.
Lyöt kovempaa kuin uskoit pystyväsi.
Sen opin.
Unohdin vain yhden pikkuriikkisen asian.
Popó tiesi kaiken sen jo.
Hän on osannut asian 30 vuotta.
Ekassa erässä sain niin pahasti turpaan, että se oli nöyryyttävää.
Ottelu julistettiin alkaneeksi, ja pääni repsahti taakse.
Ihmettelin, että mikä se oli. Se kävi uudestaan.
Popó ei edes tehnyt mitään. Hän vain teki näin.
Mitä hittoa?
Ensimmäinen erä loppui, ja istuin alas hämmentyneenä.
Toinen erä. Pitää vain keskittyä. Sekunnin päästä pääni teki sen taas.
Ei hitto… Tämä on varmasti psykologista.
Yritän vakuuttaa itseni. Aivot ovat vahvat.
Käännyn vastustajaani kohti. Hän lyö minua, mutten tunne sitä. Hullua.
Pääni jatkoi.
Luulin, että Tirullipa veti tukasta.
"Lopeta!" Se jatkui vain. "Lopeta!"
Toisen erän jälkeen katsoin ruutua. Näin, että Popó löi minua ja järkytyin.
Hidastettuna hänen kätensä näytti kameleontin kieleltä.
Se palasi aina takaisin. Hitto!
Kolmannessa erässä sain selkääni kuin matto siivouspäivänä.
Kun äiti haluaa putsata tosi likaisen maton,
panee sen telineelle ja alkaa hakata sitä piiskalla.
Siltä minusta tuntui. Eriä oli kahdeksan.
Tappelin vain kolmessa.
Sen jälkeen siitä tuli murhan yritys.
Suorassa lähetyksessä. Kaikki näkivät, eikä kukaan tehnyt mitään!
"Rakastan sinua!" No et sinä päivänä.
Elämäni mullistui neljännessä erässä.
Jaan nyt sen kokemuksen kanssanne.
Voin kertoa varmasti,
että olen koomikko, näyttelijä, laulaja ja ennen kaikkea -
olen selviytyjä.
Oli se kolmanteen erään asti julkaisukelpoista materiaalia.
Neljännestä erästä eteenpäin pornoa.
"Vanha mies antaa koulupojalle sapiskaa."
Se oli hullua.
Kaikki muuttui neloserässä, koska sain Popón muuttamaan strategiaansa.
Siihen asti hän hakkasi vain naamaani.
Kolme kierrosta otin turpaan. Aloin turtua.
Aloin edetä. Naama oli jo muutenkin rikki.
Mitä nenällä muutenkaan tekee? Kuka sitä kaipaa.
Hän huomasi. Sitten hän löi minua ensi kertaa korvaan.
Sen hetken kaikki näkivät.
Lähdin etsimään Vitor Belfortia, Anderson Silvaa, Mike Tysonia…
Olin kauhuissani. Mutta voin selittää, mitä tapahtui.
Kun hän osui minua korvaan,
kello soi.
Mutta pääni sisällä kello soi koko lopun ottelun ajan.
En tajunnut, että se oli ohi.
Popó lähti, ja etsin häntä yhä. "Missä se vanha mulkku on?"
Näin hänet istumassa ja sanoin: "Taitaa väsyttää.
Olet vanha!" Tuomari käski minun istua.
Pyysin anteeksi.
Istuin alas.
Vitoserään mennessä P-kirjain Piauí-tatuoinnistani oli vajonnut alemmas.
Í-kirjain meni perseeseeni. Etsin aksenttia yhä.
Kuudes erä…
En muista. Kutoserä…
Muisti palaa pätkittäin. Kuva ilmestyy…
Sitten se on poissa.
Muistan jotain. "Ei!" Sitten taas mustuu.
Muistan seitsemännen erän.
Muistan sen, koska ajattelin, että hitto… Minähän voisin alkaa potkia.
Kun hän ei katso.
Ei niin saa tehdä.
Nyrkkeilyn moraali on "vyön yläpuolelle".
Kahdeksanteen erään mennessä nautin ottelusta uudella tavalla.
En ollut enää läsnä Popón seurassa.
Popó tappeli kehoani vastaan.
Katselin sitä ulkopuolelta transensendentaalisesti.
Katsoin verilöylyä ja mietin, että äijä tuntui lähes pitävän siitä.
Tosi tarpeetonta.
Katsoin ympärilleni ja näin ihmisiä, jotka eivät voineet olla paikalla.
Michael Jackson huuteli yleisöstä.
"Ei sinun tarvitse todistaa mitään." Ei niin.
Kunhan katselen paikkoja.
Katsoin… Näin kamalasti ihmisiä.
Äitini ei tullut, mutta isä tuli.
Näittekö, kun nauroin? Otin turpaan ja nauroin.
Katsoin isääni yleisössä.
Isä valvoi aina öitä Popóa katsoen.
Nyt hän katseli, kun Popó hakkasi hänen poikaansa.
Isä oli tosi innoissaan. Kannusti kuin viimeistä päivää.
"Hyvä, Popó!"
Jestas.
Jösses!
Aijai. No, mutta tappelu loppui.
Se oli tasapeli.
Haistakaa paska! Ette te saa päättää.
Tuomari sen päättää.
Tuomari nosti Popón käden.
Jeesus nosti minun käteni.
Kaikki olivat tyytyväisiä.
Suutuin ystävilleni. Olin vihainen. He naureskelivat minulle. Siis haloo.
"Ottelu tuli liian myöhään.
Melkein nukahdin." Kysyin, että entä minä.
Jessus. Olipa tökerösti sanottu.
Minulta kysytään yhtenään, olisinko voinut jatkaa.
Sanon aina, että vaikka 20 erää lisää, jos olisimme olleet kaksin.
Mutta siellä olimme minä, Popó ja Tirullipa.
Vaikea keskittyä kahdeksan erää,
kun Tirullipa huutaa: "Älä tapa häntä, Popó!"
Ei se onnistu.
Ei pysty.
Tirullipa on mahtava. Hän on kommunikaation kuningas.
Olen samanlainen, ja siksi rakastan häntä. Olemme kommunikoijia.
Tajusin, että on avartavaa olla osa erilaisia piirejä.
En aina nähnyt teatterin arvoa. Pidin sitä rahan tuhlauksena.
Kun aloin käydä, tajusin. Siihen osallistutaan.
Se on yksi syy, miksi halusin esiintyä täällä.
On valtava kontrasti täällä ja Piauíssa esiintymisen välillä.
Kun esiinnyn täällä,
jatkan koko illan, ja kaikki nauravat ja kaikilla on kivaa.
Kun Piauíssa puoliyö lähestyy,
ihmiset alkavat sanoa: "Pistä homma pakettiin, poika.
Ulkona tulee Walking Dead -meininki. Haluatko tapella?"
Siellä on erilaista. Turvallisuuden taso.
Vain brasilialaiset… Olen käynyt 70 maassa.
En ole ikinä nähnyt kenenkään kysyvän: "Missä puhelimeni on?"
Me vain.
Me kun tiedämme, että kestää viisi minuuttia,
ja puhelin on matkannut neljän osavaltion läpi.
Me tiedämme. Näin meidät kasvatettiin.
Kun syntyy ja varttuu Teresinassa, on Teresinan mentaliteetti.
Jos syntyy Portossa ja varttuu Portossa,
mentaliteetti on eri.
Näen eron, kun tulen tänne.
Te syötte puhelimet pöydällä. Näen ne ja sanon, että hittolainen.
En ole edes varas, ja haluan ryöstää heidät.
He tekevät siitä niin helppoa.
Ihan tosi! Siis haloo.
Haluan varastaa sen.
Typerä virhe.
Poliisinne tosin ovat tehokkaita. He pidättäisivät minut.
Brasiliassa he syyttävät uhria.
Oma syysi.
Sitä seisoo siinä…
"He varastivat puhelimeni!" "Missä?" "Teatterin edessä."
"Kerjäsit sitä. Tähänkö aikaan?
Olit tilaamassa Uberia, mutta tähänkö aikaan? Älä viitsi.
Autetaan! Minne ryöstäjä meni?"
"Tuolle kujalle." "Jaiks.
Et ikinä saa sitä takaisin. Se on mennyttä.
Tuo kuja on vaarallinen."
Ihan eri meininki. Jotkin asiat täytyy nähdä itse.
Harmi, että matkailu on niin kallista.
Voisivatpa kaikki nähdä muita kulttuureja.
Minulla oli vitsi… Kuka katsoi viime show'ni Netflixissä?
Kiitos. No niin.
Muistatteko vitsin tervehdyksistä ympäri maailmaa? Namaste.
Vitsissä on toinenkin osa.
Sitä ei otettu Netflixiin.
Siinä on toinen osa.
Ystäväni sanoi, että se Intia-vitsi oli tosi hyvä.
"Mikset kertonut sitä Netflix-keikalla?" Sanoin, että kerroin.
Hän väitti vastaan. Minä väitin vastaan.
Hän sanoi "etpäs". Minä sanoin "kerroinpas."
Hän sanoi "etpäs". Sanoin, että minähän sen vitsin kerroin.
Totta kai kerroin sen. Hän käski katsoa. Aloin katsoa.
Tervehdysvitsin jälkeen se hyppää Afrikkaan.
Hitto, vitsini leikattiin pois. Harmitti.
Se on minun teokseni. Olen kuin maalari. Esitys on maalaukseni.
Sen tekemisessä kestää kauan. Sille antaa kaikkensa.
Luuletteko todella, että tiedän kaiken, mistä teille puhun?
Luuletteko, että olen nähnyt muuttohaukan?
En tietenkään. Teemme tutkimusta, jotta kaikki varmasti toimii.
Sitten kokeilemme vitsejä Salvadorissa tai Aracajussa tai jossain.
"He nauroivat tälle. Otetaan käyttöön."
Sen hiominen täydelliseksi on kuin šakkia.
Sitten he poistavat vitsin, jonka hain Intiasta asti.
Ei sitä saa leikata.
Jos ostat maalauksen, etkä tykkää kivestä siinä,
tuhritko jotain sen päälle?
Ei, tämä on taidetta. Tulkitse sitä. Elä asian kanssa.
Anna kivelle uusi merkitys.
Olin niin vihainen, että soitin Netflixille.
Hei, Netflix.
Missäs olet?
Hänhän saattaa vaikka hörppiä kahvia Teslassa jossain.
"Minun vitsini." "Se emme olleet me."
Hitsi. Soitin managerilleni. "Missä vitsini on?"
"Poistimme sen, koska ajattelimme, että saatat joutua pulaan Intiassa."
Sanoin, että hyvä päätös. Leikatkaa se.
En halua ongelmia Intian kanssa. Miljardi ihmistä ei saa vihata minua.
Siihen voisi kuolla.
Miljardi vihaamassa yhtaikaa. Siihenhän…
En minä halua sitä.
"Antakaa minun selittää se, niin ehkä tajuatte."
He tulivat käymään, ja kerroin vitsin. Virkistin heidän muistiaan.
Puhuin tervehdyksistä ympäri maailmaa. Namaste.
Intiassa "namaste".
"Jumalallinen minussa tunnistaa jumalallisen sinussa."
Minusta se oli oudon hengellistä.
Joskus on huonoja uutisia. Miten tuon jälkeen voi kertoa sellaiset?
"Jumalallinen minussa tunnistaa jumalallisen sinussa.
Juninho kaatui pyörällä ja kuoli."
Eri meininki. Kaikilla on toki omat tervehdyksensä.
São Paulossa yksi suukko.
Rio de Janeirossa kaksi suukkoa.
Sveitsissä kolme suukkoa.
Kreikassa en suukottelisi ketään. Kreikkalainen suukko…
Se on intiimimpi.
Ei ihmisten pyllynreikiä voi suukotella. Se on tarpeetonta.
Tarpeetonta.
Kreikassa kannattaa tervehtiä niin kuin meillä maalla.
Keksimme ääniä, kuten…
Sitten lähdemme.
Johon toinen…
Ja lähtee.
Kukaan ei sanonut mitään, mutta keskustelu käytiin.
Ja Intiassa "namaste". Kunnioitan sitä. Kaikki hyvin.
Yhtenä päivänä lähdin museosta. Kävin museossa ja otin sitten tuktukin.
Tiedätte ne leffoista. Ehkä täälläkin on niitä.
Se on vähän kuin mototaksi.
Hyppäät perään, ja tyyppi ajaa. Istuin perässä.
Chillasin, katselin Intiaa. "Vau, onpa siistiä."
Matkalla hotellille hän yhtäkkiä pysähtyi.
Hän sammutti moottorin.
Sanoin: "Hei, kaveri, onko kaikki kunnossa?
Mitä tapahtui?"
Hän osoitti kolmea lehmää, jotka makasivat tiellä.
Hän sanoi: "Lehmä on mennyt maate."
En ollut ikinä elämässäni kuullut sellaista lausetta.
"Lehmä on mennyt maate." En ikinä.
Kuulostaa sanonnalta. "En pääse. Lehmä on mennyt maate."
Koska en ollut kuullut sitä, sanoin vain, mitä mieleen tuli.
"Lehmä on mennyt maate."
Sanoin, että raukka on varmaan väsynyt.
"Emmekö voi kiertää niitä?"
Kuulemma emme. Kysyin, miksi. "Lehmät ovat pyhiä täällä.
Ovatko ne pyhiä sinun maassasi?" "Juu, totta kai.
Ne ovat pyhiä joka sunnuntai. Me aina…
No, ei puhuta siitä. Saattaisit loukkaantua."
Tiesin kyllä jo lehmistä,
koska olin tavannut intialaisen grillijuhlissa São José dos Camposissa.
Kysyin häneltä.
Ajattelin, että minähän lähden. En asu täällä, lähden joka tapauksessa.
Minäpä kysyn.
Kysyin, eivätkö lehmät ole pyhiä hänelle. Hän sanoi: "Ovat ne siellä."
Selvä homma.
Globalisaatiota parhaimmillaan. Tajuan sen.
Kunnioitan lehmiä. Kunnioitin jo namastea, nyt myös lehmiä.
Olin suurin piirtein 98 % kunnioittava.
Viimeiset 2 % tekivät lehmälle ehdotuksia. Jos hän vaikka suostuisi. Avaisin ikkunan.
"Liiku, tyhmä lehmä!"
Ei lehmää kiinnostanut.
Ei hän ymmärtänyt.
Odotin vain.
Tiedetään, olen koomikko.
Me vitsailemme. Keksimme juttuja.
Me liioittelemme. Kaikki ei ole hauskaa.
Lisäämme vähän väriä. Mutta tätä en keksinyt päästä.
Katselin ympärilleni, ja kun katsoin viereeni,
lapsi oli kakalla aivan taksin vieressä.
Hän katsoi minua silmiin.
Tämä lapsi paskoo ja katsoo minua silmiin.
En todellakaan aio sallia sitä.
Ei mitään.
Ei tehonnut lainkaan.
En keksi tätä päästä. Kerron vain.
Lapsi sai homman hoidettua, pyyhki kätensä mutaan…
Kerron vain juttua.
Pyyhi kättään mutaan uudelleen,
heilutti hyvästit -
pienellä kokkareisella kädellään,
ja katosi autojen joukkoon. Olin šokissa.
Lapsi pyyhki perseensä kädellään nenäni edessä. Voi luoja.
Yäk! Ja lehmät nousivat pystyyn kuin Jumalan ihmeestä.
Taksi lähti, mutten voinut taivuttaa käsiäni.
Kuin hän olisi heittänyt paskaa päälleni.
Voi luoja. Lapsi pyyhki perseensä kädellään.
Minulla oli Brasilia-paita.
Hotellilla maksoin kuskille, ja kun käännyin lähteäkseni, hän huikkasi:
"Hei! Oletko brasilialainen?"
"Olen, kuinka niin?" "Eikö siellä kätellä?"
"Siellä kyllä."
Namaste.
Lopuksi managerit näyttivät tältä.
Sanoinko muka, että kaikki Intiassa pyyhkivät perseensä kädellään?
Ette tajunneet. Tämä vitsi kertoo viemärijärjestelmistä.
Hitto!
Jos se on ongelma 240 miljoonan ihmisen Brasiliassa,
kuvitelkaa, millaista miljardin ihmisen maassa on.
Kokemuksesta oppii asioita.
Olen matkoillani huomannut…
Ja olen käynyt lähes 70 maassa,
että musiikki on vakio.
Kaksi asiaa yhdistää ihmisiä. Nauru…
Nauratte synergian takia.
Ehkä ette edes pidä tätä hauskana, mutta nauratte, koska muutkin nauravat.
Ette ehkä haluaisi taputtaa, mutta taputatte, kun muutkin.
Sitä sanotaan synergiaksi.
Minulta kysytään musiikista usein. "Miten sinä sen teet?
Teet valtavasti. Teet komediaa, näyttelet, otat turpaan.
Sinulla on aina…"
Moni ei osaa kirjoittaa laulua. Mistä aloittaa, mitä tehdä.
Minulta kysytään, kirjoitanko ensin. "Mikä tulee ensin? Genre vai sanat?"
Näin minä sen teen.
Tein "Girassolin" aikana,
jolloin minun täytyi ilmaista itseäni siten.
Kun puhuu dramaattisille ihmisille, täytyy puhua sen mukaisesti.
Kun puhuu töykeille, täytyy olla valmiina töykeyteen.
Täytyy miettiä, minkä tunteen haluaa välittää.
Jos haluaa koskettaa, ei voi tehdä axéa.
Jos he tanssivat, he eivät kosketu.
Tyyppi itkee napit korvissa…
Kysyt, mikä hätänä. "Léo Santana."
Ei ikinä. Ei sellaista tapahdu.
Valitsin tämän melodian -
kuuluisuudesta puhumiseen.
Puhuakseni siitä,
mitä käyn läpi.
Hyvistä ja huonoista puolista. On siinä hyvääkin.
Julkkikset valittavat yksityisyydestä, mutta rakastavat huomiota.
Ja postata ilmaisesta hotellista. Minä myös.
Jos ottaa puhelimen esiin, ei tarvitse rahaa.
Tekee vain näin, ja se on maksettu.
Luovun kuitenkin yksityisyydestä. Joskus haluan kadota.
Mennä Neymarin luo asumaan ja esiintyä vain hänelle.
"Esiinnyn sinulle. 'Huomenta, Menino Ney!' Teen sen sinulle."
Joitain asioita ei kestä enää lainkaan.
Saan lahjoja, joissa on naamani. En halua sitä. En kestä sitä.
Työntekijäni ottavat ne vaatteet. He kulkevat paidoissa, joissa on naamani.
Siinähän tulee hulluksi.
Minua kuvataan pissalla julkisissa vessoissa.
Olen kertonut Luanille.
"Luan, ensi kerralla minä pissaan kuvaajan päälle."
Ystäväni haluavat lapsia vain, jos tulen kummiksi.
Kunnon Whinderssonin bitcoin-markkinat.
Ei käy.
Mitä minä kaikella tällä teen?
Päätin, että paras keino -
on tehdä siitä kaunis, merkityksellinen laulu.
Siksi pidätte parodioistani.
Ne ovat niin lähellä alkuperäisiä, ettei videota tarvitse. Kuulo riittää.
Haluaisin, että olisitte tänään kuoroni.
Ala- ja yläkatsomot tekevät eri juttuja.
Te käytätte tätä melodiaa.
Ja sitten te…
Siinä se. Yy, kaa, koo…
Yy, kaa, koo.
Minä sanon:
Maksan tieni
Maksan maininnoilla
Hyvä. Alakatsomo tekee…
Ja yläkatsomo…
Onko selvä?
Maksatte vähemmän, teette vähemmän. Niin se menee.
Juu. Eturivissä ollaan ihan täpinöissään.
Kuoronjohtaja käyttää vasenta kättään ohjeistamaan tiettyjä ihmisiä.
Hän nostaa molempia käsiä pyytääkseen lisää volyymiä.
Kun hän laskee ne, laulu pehmenee.
Pitäkää siis kätösiäni silmällä.
Käytän autotunea, koska näytän kuulemma Post Malonelta.
Olen hyväksynyt sen.
Maksan maininnoilla
Antakaa itsellenne aplodit. Mahtavaa.
Kaikki tietävät nimeni
Vaikka se outo on
Sanoit olevasi suuri fanini
Muttei nimeni oo Andersson
Sitäkin kuulee.
On siitä kauan
Kun kaikki muuttui
Sanoit lippuja kalliiksi
Ne loppuun myivät
Meinaan kaikesta luopua
Ja muuttaa luokse Menino Neyn
Vaan eivät ystäväni sinne mahdu
Ja ystävät Menino Neyn
Kun mä ulos meen
Ei tarvii huolta kantaa Jos jollakulla on rahaa
Se on ainoa hyvä asia
Joka kuuluisuudesta seurasi
Teidän vuoronne.
Maksan…
Maksan maininnoilla
Olette ilman muuta kiertueen paras kuoro.
Ehdottomasti.
Todella hyvä. Onnittelut.
Tässähän liikuttuu. Kiitos.
Tuo on aina ihana sanoa. He rakastavat sitä.
Moni teistä varmaankaan ei ole nähnyt kuoroa.
Tai on, muttei kiinnittänyt huomiota.
Tiedättekö, mitä he tekevät?
Ette pääse pois täältä ilman, että näette ja ymmärrätte sen.
Saan kuulemma antaa kuorolle nimen, joten antakaa suuret aplodit -
Backstreet Voicesille. Pitäkäähän meteliä.
Kuorossa on neljä stemmaa.
Altto,
sopraano,
basso ja tenori.
Neljä stemmaa yhteistyössä -
tuottavat yhden kauniin äänen,
joka luo synergiaa -
tässä teatterissa. Se koskettaa ja liikuttaa.
Näytän teille jokaisen niistä.
Maksan maininnoilla -Maksan maininnoilla
Pelkät altot.
Maksan maininnoilla -Maksan maininnoilla
Sopraanot.
Maksan maininnoilla -Maksan maininnoilla
Bassot.
Maksan maininnoilla -Maksan maininnoilla
Tenorit.
Maksan maininnoilla -Maksan maininnoilla
Kaikki yhdessä.
Maksan maininnoilla -Maksan maininnoilla
Pitäkää meteliä, Porto
Maksan maininnoilla -Maksan maininnoilla
Se musta mahtavaa on
Maksan maininnoilla -Maksan maininnoilla
Se musta mahtavaa on
On mulla 56 kummilasta
Ei nimistä tietoakaan
Tirullipa
12 Enzoa, 9 Joãoa, 14 Biaa
8 Joséa ja 3 Anaa
Ei yhtään Sebastianaa
Jos haluan juhlissa pissalle
Otan mukaan kolme vartijaa
Vartijaa
Alkaa ujostuttaa kun kolme äijää
Mun munaa tuijottaa
Mun munaa
Ei kukaan meinaa uskoa Kun leipomossa muhun törmää
Ei ne sitä heti tajua Siinä viitisen sekuntia kestää
He pyytävät kuvaa Otan videon koko perheelle
Tosi siistiä Samalla mun kahvi jäähtyy
Kerran omistaja polvistui maahan
Luuli että tulin Luciano Huckin kanssa
Luuli saavansa remontin vanhalle autonromulleen
Piti pettymys tuottaa
Halusin vain leipää
Ja maksoin maininnalla
Halusin vain leipää
Ja maksoin maininnalla
Mun muna
Kaunein "muna", jonka ikinä kuulette.
Mun muna -Mun muna
Maksan maininnoilla -Maksan maininnoilla
Kiitos, Porto!
Hyvää yötä!
Saarnataan kuorolle.
Kiitos rahoistanne.
Tämä oli viimeisemme! Nähdään.
Nähdään. Kiitos, Porto.
Kiitos, Porto!
Tekstitys: Otto Nuoranne