Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- נאה דורש‬ ‫במה -‬
‫- וינדרסון נונס: נאה דורש -‬
‫מה המצב, פורטו?‬
‫פורטוגל!‬
‫כן!‬
‫האנשים למעלה?‬
‫האנשים למטה?‬
‫תודה רבה.‬
‫מדהים!‬
‫יש כאן מישהו ממוזמביק?‬
‫מוזמביק? אתה?‬
‫אנגולה?‬
‫כף ורדה?‬
‫פורטוגזים?‬
‫ברזילאים?‬
‫תמחאו לעצמכם כפיים. תודה.‬
‫מחיאות כפיים למוזיקאי שלנו, לואן מוריליו!‬
‫כפיים ללואן מוריליו!‬
‫תודה שבאת.‬
‫למופע הזה קוראים "נאה דורש",‬
‫כי זו הולכת להיות דרשה, מבינים?‬
‫לפעמים צריך לשאת דרשה.‬
‫כי הרבה פעמים…‬
‫כדי לדבר על דברים מסוימים,‬ ‫צריך לדבר בצורה מסוימת.‬
‫כדי לגרום לאנשים להבין שסוף העולם מתקרב.‬
‫זה המסר שלי הערב.‬
‫היה לנו טוב מדי בחיים.‬
‫דברים משתנים. דברים שפעם היו נדירים‬ ‫קורים עכשיו כל הזמן.‬
‫כל יום שומעים על טורנדו או על צונאמי.‬
‫המון דברים קורים בעולם, חבר'ה.‬
‫מגפות.‬
‫מסיבות של משפיענים.‬ ‫המון דברים קורים כל הזמן.‬
‫לא, אלה באמת מסיבות מרשימות,‬ ‫כי יש בהן מוזיקה מגוונת מאוד.‬
‫בחיים שלי לא ראיתי‬ ‫כל כך הרבה סגנונות מוזיקליים על במה אחת.‬
‫מתחילים בלאו סנטנה.‬
‫ואז עוברים למטואה, ההפך הגמור.‬
‫מאטוה שר, "רוצים לעוף?"‬ ‫אבל אף אחד לא בקטע.‬
‫זו לא האווירה.‬
‫ואז איירון מיידן.‬
‫ובבוקר, פאדרה פאביו דה מלו. אלוהים!‬
‫כולם מסטולים, כמה אנשים מתפללים…‬
‫סוף העולם מתקרב. הכול שונה!‬
‫עשרים השנים הבאות‬ ‫יהיו שונות מאוד מעשרים השנים הקודמות.‬
‫כולן היו אותו דבר.‬
‫שנת 2000 הייתה כמו 2001,‬ ‫2001 הייתה כמו 2002.‬
‫כבר לא. עכשיו הכול תמיד משתנה ומתעדכן.‬
‫כבר לא שומעים אנשים מדברים בסרטונים.‬ ‫שומעים את הקול של גוגל.‬
‫"אמרתי לבעלי שהילד שלו.‬
‫"חחח."‬
‫אתה כזה, "אלוהים".‬
‫כבר אי אפשר לשלוח אנשים לאינסטגרם של קבלן.‬
‫אלוהים יודע מה הוא מעלה.‬
‫פעם המלצתי למישהו על חבר קבלן שלי.‬
‫נכנסתי לדף שלו,‬
‫הסרטון הראשון היה, "פריזה!‬
‫"למה הרגת את קרילין?"‬
‫איך אני אמור להמליץ למישהו‬ ‫שישכור אדם כזה לבנות בית?‬
‫אני צריך להוסיף אזהרה?‬
‫"הוא מוכשר, רק תדלגו על הסרטון הראשון."‬
‫"למה?" אני אגיד, "כי הוא כועס".‬
‫אתם חושבים שזה מם ישן, אבל זה כבר הרמיקס.‬
‫הבחור אומר, "פריזה!"‬
‫הכול קורה מהר כל כך.‬
‫כבר אי אפשר להגיע באיחור למספרה.‬
‫קודם הם צריכים לצלם את הראש שלך חמש דקות.‬
‫לצלם סרטון.‬
‫מה אתה אמור לעשות כשמישהו מצלם לך את הראש?‬
‫מה עושים במצב כזה?‬
‫אתה עטוף במגבת, נראה כמו אידיוט.‬
‫אם אתה מזמין מים במסעדה, המלצר עושה ככה…‬
‫"לא צריך מופע, אחי. אני צמא."‬
‫הכול שונה. איבדנו את הדברים הפשוטים.‬
‫דברים יומיומיים.‬
‫למשל, ספר טלפונים.‬
‫מי כאן ראה ספר טלפונים?‬
‫זה היה ספר של כל השמות,‬ ‫הכתובות ומספרי הטלפון.‬
‫"איך מצאת אותי?"‬
‫"אתה בספר, אתה לא יכול להתחבא."‬
‫היינו מותחים אנשים בטלפון.‬ ‫אף אחד לא ידע מי מתקשר.‬
‫מתקשרים לחנות, "יש לך בגדים?"‬
‫"לא."‬
‫"אז אתה עירום?" מנתקים. שיזדיינו.‬
‫אף אחד לא ידע שזה אני.‬
‫הדברים האלה נגנבו מאיתנו.‬
‫על ידי האלגוריתם.‬
‫מה זה אלגוריתם?‬
‫זו אינטליגנציה מלאכותית בטלפון שלך‬ ‫שבוחרת את הדברים שהכי סביר שתאהב.‬
‫אתה לא צריך להגיד,‬ ‫"אני לא אוהב את טיקטוק".‬
‫הוא נפטר מתוכן שאתה לא צופה בו‬ ‫ומשאיר את מה שאתה אוהב.‬
‫"אתה אוהב חתולים? תראה את זה."‬ ‫ואז הוא שולח עוד אחד.‬
‫"תראה, חתול שותה."‬
‫"איזה חמוד."‬
‫פתאום אתה דבוק לטלפון שלך‬ ‫כמו כל שאר האידיוטים.‬
‫האלגוריתם שלי למד בדיוק מה אני אוהב,‬ ‫וזה כל מה שהוא שולח לי.‬
‫סרטונים של פורצים שלא מצליחים להתחבא.‬
‫זה מעולה.‬
‫השוטרים בברזיל הם קומיקאים.‬
‫הם מצלמים, "איפה הוא? אני לא רואה אותו."‬
‫הוא באמצע החדר עם מפה ואגרטל על הגב…‬
‫שולחן קפה.‬
‫אני מת על זה.‬
‫באמת.‬
‫ראיתי אחד מתחפש למתקן מים.‬
‫הוא זרק על עצמו מפה והחזיק כד מים.‬
‫השוטרים נכנסים ואומרים, "נראה שהוא ברח.‬
‫"אני אשתה קצת מים."‬
‫הם מצלמים.‬
‫הבחור אפילו השמיע קולות…‬
‫הוא ראה יותר מדי טום וג'רי.‬
‫אין מצב.‬
‫סוף העולם מתקרב, חבר'ה.‬
‫היה לנו טוב מדי בחיים.‬
‫יש עכשיו מלחמה.‬
‫היא לא רחוקה מכאן, אז אתם בלחץ.‬
‫בברזיל אנחנו ממש לא בלחץ.‬
‫אנחנו צוחקים על זה.‬
‫עושים ממים.‬
‫ברזיל אוהבת להיות לא מעורבת.‬ ‫מי מתעסק איתנו?‬
‫אף אחד לא מתעסק איתנו.‬ ‫זה אולי נראה מנחם, אבל זה מדאיג אותי.‬
‫אני כל הזמן תוהה‬ ‫למה אף אחד לא מתעסק איתנו.‬
‫מה הם יודעים שאנחנו לא יודעים?‬
‫זה מדאיג אותי.‬
‫נראה לי שברזיל נתפסת‬ ‫כילד קטן שאוהב לשחק, כאילו…‬
‫זה בטח העניין.‬
‫"שנתקוף אותם?"‬
‫"לא, ניתן להם לשחק באופנוע."‬
‫דאגתי, אז חיפשתי בגוגל.‬
‫"הכוח הצבאי של ברזיל."‬
‫מתברר‬
‫שיש לנו מספיק תחמושת לשעתיים של מלחמה.‬
‫זו בטח אסטרטגיה.‬
‫כי ראיתי בטוויטר‬ ‫שהממשלה קנתה 35,000 כדורי ויאגרה‬
‫לצבא ברזיל.‬
‫אסטרטגיה!‬
‫זו התוכנית שלנו.‬
‫"נגמרו הכדורים ברובה? ניקח כדור מסוג אחר."‬
‫אל תתעסקו איתנו.‬
‫"אתם רוצים לפלוש לברזיל, בני זונות?‬
‫"תחטפו פרנמבוקו בפרצוף."‬
‫אין סיכוי.‬
‫גיליתי שיש בסיס של חיל האוויר‬ ‫בנאטאל, בריו גראנדה דו נורטה.‬
‫יש כאן מישהו מנאטאל?‬
‫אם אתם מנאטאל, תגידו לי,‬
‫מי יתקוף את נאטאל?‬
‫למה המטוסים שם?‬
‫זו טיסה של שלוש שעות לסאו פאולו.‬ ‫המלחמה תסתיים עד אז.‬
‫הטייסים יסתכלו למטה, "אופס, הכול נשרף."‬
‫סוף העולם מתקרב.‬
‫תגידו למי שיושב לידכם,‬ ‫"תתכונן לאפוקליפסה".‬
‫תיזהרו.‬
‫אין לנו מושג איך סוף העולם יגיע.‬
‫כי נדמה לנו שאנחנו מיוחדים,‬
‫שאנחנו המין הכי חשוב בכדור הארץ.‬
‫סוף העולם הגיע כבר הרבה פעמים,‬ ‫ואין לנו מושג.‬
‫אולי זה יהיה כמו ב"קופסת הציפורים"?‬
‫נצטרך לשתוק, אחרת יטרפו אותנו.‬
‫אנשים עם אלרגיות יהרגו את כולם.‬
‫מישהו אומר לי, "שקט", ואני כזה…‬
‫המפלצת מגיעה… הורגת אותי ועוד 12 אנשים.‬
‫תרופות כבר לא מרפאות.‬
‫הן רק משנות את התסמינים.‬
‫אתה עושה טרייד-אין.‬
‫"במקום כאב ראש, תקיא."‬
‫"נשמע טוב. אני מעדיף להקיא."‬
‫תרופה נגד צינון גורמת לישנוניות.‬
‫מושלם.‬
‫אי אפשר להתעטש כשישנים.‬
‫גאון מי שחשב על זה.‬
‫הכול הפוך.‬
‫הכול משתנה.‬
‫בברזיל, המשמעות של הרמזורים השתנתה.‬
‫ירוק זה "להתקדם",‬ ‫צהוב זה "להיזהר", אדום זה "לעצור".‬
‫מי עוצר באדום אחרי חצות בברזיל?‬
‫"אין מצב שאני עוצר פה.‬
‫"ישברו לי את החלון עם לבנה וישדדו אותי.‬
‫"אם אחטוף דוח, אטען שזו הייתה הגנה עצמית."‬
‫אנשים כבר לא נוסעים כשהרמזור מתחלף לירוק.‬
‫כי הם יודעים שמישהו ייסע באדום.‬
‫מישהו יתנגש בהם.‬
‫שודדים תוקפים אותך עכשיו בירוק.‬
‫הכול הפוך, אי אפשר להתחמק מזה.‬
‫כבר אי אפשר להזמין "אובר" בברזיל.‬
‫הנהג מקבל את הבקשה‬ ‫ואז אומר, "לא מעניין אותי".‬
‫הוא לא בא. התפקיד היחיד שלו הוא לבוא.‬
‫עכשיו אתה צריך לקחת מונית ל"אובר" שלך.‬
‫גיליתי משהו ממש מזעזע.‬
‫נראה מי מופתע ומי מעמיד פנים.‬
‫גיליתי שבמקומות מסוימים בברזיל,‬
‫אם יש קופסת סוכריות מציצה על לוח המחוונים,‬
‫זה אומר שהנהג מקבל מציצות כתשלום.‬
‫לפעמים עדיף לא לדעת.‬
‫זה ממש זעזע אותי.‬ ‫התחלתי לחשוב על כל הפעמים שנסעתי ב"אובר".‬
‫"אלוהים, מה היה על לוח המחוונים?‬
‫"היו שם סוכריות? אלוהים.‬
‫"יכולתי לחסוך כסף.‬
‫"שיט."‬
‫אני שונא לבזבז כסף.‬
‫זה מפריע לי. זה משגע אותי.‬
‫עכשיו אני לא רוצה שהנהג ידבר איתי.‬
‫אני לא יודע מה הכוונות שלו.‬
‫אני חושב לעצמי,‬ ‫"אם הוא ידבר, אני איכנס בו".‬
‫"רוצה מים?"‬
‫"אתה רוצה שאני אמצוץ לך את הזין?‬
‫"אני לא בקטע הזה."‬
‫החברים שלי אוהבים אותי. הם אמרו לי,‬ ‫"אם תהיה אפוקליפסה, תברח מפה בטיסה".‬
‫אמרתי, "אין מצב!‬ ‫אני לא יכול לחיות בלעדיכם".‬
‫אנחנו אוהבים זה את זה, יש רק בעיה אחת.‬
‫אני תמיד לוקח את כל הקרדיט.‬
‫הכול בזכותי.‬
‫אבל זו לא אשמתי. זו אשמת המערכת.‬
‫זה תמיד היה ככה. הם רוצים צפיות.‬
‫השם שלי מביא צפיות. זה מה שהם רוצים.‬
‫לא מזמן הייתי בשדה התעופה‬
‫עם מנואל ומטאוס.‬
‫שני ילדים קטנים הופיעו,‬
‫"תן לנו כסף."‬
‫לא היה לי מזומן עליי,‬
‫אז ביקשתי ממנואל לתת להם כסף.‬
‫מנואל היסס, אבל הוציא 100 ריאל.‬
‫אמרתי, "תן עוד 100".‬
‫אני שוכח שהם לא עשירים כמוני.‬ ‫כשהוא הוציא את הכסף…‬
‫בשדות התעופה בברזיל‬ ‫תמיד יש פפרצי שמנסים לצלם מפורסמים.‬
‫אחד הופיע וצילם המון תמונות.‬
‫למחרת בבוקר הייתה כותרת בעיתון,‬ ‫"וינדרסון נותן כסף בשדה התעופה".‬
‫עם תמונה של מנואל מחזיק את הארנק שלו ככה…‬
‫כל התגובות היו, "וינדרסון נדיב כל כך",‬
‫"כל הכבוד לו."‬
‫הוא שלח צילומי מסך לצ'אט הקבוצתי,‬ ‫"וינדרסון כל כך נדיב."‬
‫אחר כך הוא רצה החזר.‬
‫"אתה יכול להחזיר לי את הכסף שתרמת?"‬
‫אמרתי, "תירגע, אחי. זה לא אני, זו המערכת".‬
‫אני אוהב לבלות עם רובסון כשאני שיכור,‬
‫כי הוא אף פעם לא משתכר.‬
‫אני מתחיל לדבר שטויות אחרי כמה שלוקים.‬
‫אבל אני לא כמו השיכורים באירופה.‬
‫השיכורים באירופה משוגעים לגמרי.‬
‫אתם משהו אחר.‬
‫אני שותה ובוכה, יודעים?‬
‫אני נהיה רגשני.‬
‫"אני חולה עליך, אחי."‬
‫אני נהיה רגשני. אתם לא.‬
‫אתם צועקים על המכונית שלכם, "מה נסגר?"‬
‫אתם רבים עם המכונית.‬
‫אני כזה,‬ ‫"מה המכונית אמרה שהכעיס אותו כל כך?"‬
‫זה מטורף. זה שונה לגמרי.‬
‫אז אני אוהב לבלות עם רובסון.‬ ‫אני מבקש ממנו להגן עליי.‬
‫כי כשאני שותה, אנשים מצלמים סרטונים.‬
‫"תגיד את זה, תגיד את זה."‬ ‫ואני חלש, אז אני עושה את זה.‬
‫אין לי מושג מה קורה.‬
‫יום אחד מישהו שאל אותי על חיסונים‬ ‫כי הוא רצה לשמוע דעה שנויה במחלוקת.‬
‫"מה דעתך?"‬
‫"אחי, אני חושב…" הייתי שיכור.‬
‫"…שצריך לחסן אנשים ללא הסכמתם."‬
‫הוא מצלם אותי, "מה?"‬
‫"צריך לחלק חיסונים לילידים,‬ ‫והם יירו אותם עלינו."‬
‫רק אחר כך תגלה איזה חיסון קיבלת.‬
‫"אני חושב שזה היה אסטרהזניקה."‬
‫רק אחר כך.‬
‫סוף העולם מתקרב.‬
‫לפעמים רובסון ואני יוצאים לשתות,‬ ‫ואנחנו לוקחים "אובר" הביתה.‬
‫הנהג משתגע כשהוא רואה אותי.‬
‫"אלוהים, וינדרסון שיכור במכונית שלי.‬
‫"אני אציע לו מים."‬
‫"רובסון, הוא רוצה שאני אמצוץ לו את הזין.‬
‫"פאק!‬
‫"אני לא יכול לעשות את זה, אחי!‬
‫"התקשורת תחגוג.‬
‫"תמצוץ לו, רובסון."‬
‫אחר כך הוא מתעצבן עליי,‬ ‫ואני אומר לו, "זה לא אני, זו המערכת".‬
‫סוף העולם מתקרב, באמת.‬
‫אין שיתוף פעולה במגזר הציבורי בברזיל.‬ ‫אין שום תכנון.‬
‫אני ברזילאי, מותר לי להגיד את זה.‬ ‫אין תכנון.‬
‫מה הדבר הראשון שנגמר בחנויות במגפה?‬
‫נייר טואלט.‬
‫עזבו אוכל, מה שהדאיג אותנו‬ ‫זה איך ננגב את התחת.‬
‫זה תכנון טוב? תחת לפני הפה?‬
‫אין שיתוף פעולה במגזר הציבורי.‬ ‫בעיר שלי יש מחלקת תברואה‬
‫ומחלקת תיקון מפגעי דרך.‬
‫יום אחד תיקנו את הבורות בכביש.‬
‫למחרת, מחלקת התברואה‬ ‫פתחה בורות בכביש כדי להחליף את הצנרת.‬
‫תדברו זה עם זה!‬
‫בברזיל יש לנו בעיות‬ ‫עם שירותי ביוב בסיסיים.‬
‫זה מופיע בשם. בסיסיים.‬
‫ביוב זה שירות…‬
‫בסיסי.‬ ‫-זה לא שירות "פלוס".‬
‫זה לא "פרימיום".‬
‫זה לא "גולד". זה בסיסי.‬
‫בסך הכול שני צינורות מול הבית שלך‬ ‫כדי שהחרא לא יצוף.‬
‫שני צינורות.‬
‫פעם היה שיעור שנקרא לימודי חברה.‬
‫היית צריך רק לפרש את התמונות.‬
‫היו תמונות שעזרו לך ללמוד.‬
‫הייתה תמונה אחת של ילד שמחרבן מאחורי שיח,‬
‫ערמת חרא, ולידה רגל עם איקס עליה.‬ ‫והמשמעות הייתה,‬
‫"אל תדרוך על חרא. זה רע."‬
‫תברואה בסיסית היא חיונית לאיכות חיים.‬
‫יש ילדים בברזיל‬ ‫שעוברים דרך ביוב פתוח כדי להגיע לביה"ס.‬
‫הם עוברים דרך שפכים כדי להגיע לביה"ס.‬
‫הילד מגיע לבית הספר מסריח.‬
‫יש לו כינוי.‬
‫"הוא כאן."‬
‫"מי?" הילדים עושים…‬
‫"מי?" הם עושים…‬
‫הילד אפילו לא יודע שזה הוא.‬ ‫"על מי אנחנו צוחקים?"‬
‫הילד המסכן מושפל.‬
‫לפעמים הוא רואה דברים שהוא לא אמור לראות.‬
‫כתבה בחדשות מראה גופה בביוב.‬
‫"הוא נהרג בקרבת מקום!"‬
‫יוצרים תכנים כדי להראות לנו בטלוויזיה.‬
‫החדשות בצהריים.‬
‫למה הברזילאים רוצים לראות את זה בצהריים?‬
‫אנחנו צריכים גופה שתפתח לנו את התיאבון.‬ ‫אני לא מבין את זה.‬
‫אתם צריכים לראות את אבא שלי בצהריים.‬ ‫אומרים בחדשות, "14 פצעי דקירה!"‬
‫אבא שלי מוצץ עצמות…‬
‫הוא אפילו לוקח תוספת. אלוהים.‬
‫ילדים רואים את זה והם חושבים שזה מצחיק.‬
‫הם עומדים מאחורי הכתבת‬ ‫ומנסים להופיע בטלוויזיה.‬
‫להופיע בטלוויזיה.‬
‫הם לא לומדים להבדיל בין טוב ורע.‬
‫הם הופכים לפסיכופתים כמו הג'וקר.‬
‫לכל אחד מאיתנו יש ג'וקר פנימי.‬
‫מוזר לומר, אבל זה נכון.‬ ‫תגידו למי שיושב לידכם, "תיזהר מהג'וקר".‬
‫חזק יותר, אל תתביישו. "תיזהר מהג'וקר."‬
‫תיזהר מהג'וקר.‬ ‫-תיזהרו מאוד.‬
‫מה זה ג'וקר פנימי?‬
‫זה הרגע שבו אתם מחליטים איך תגיבו להשפלה.‬
‫מתי הג'וקר הפנימי צץ?‬ ‫בדרך כלל, כשאתה חוטף מכות.‬
‫אבל לא תמיד.‬ ‫אנחנו לא צבועים, יש לנו מודעות עצמית.‬
‫אפילו כילדים אנחנו מבינים דברים.‬
‫לפעמים אחרי מכות אתה חושב,‬
‫"בסדר, פישלתי". זה הגיוני.‬
‫אם אתה עני ואתה שובר משהו, אתה חוטף מכות.‬
‫הגיוני.‬
‫אבל לפעמים המטרה היא לא לחנך, אלא להשפיל.‬
‫ואתה יודע את זה מייד.‬
‫במקרה שלי, אני בא ממשפחה כאוטית.‬
‫רבים מכם חוויתם דבר דומה‬ ‫או מכירים מישהו שחווה את זה.‬
‫בבית תמיד יש ריבים,‬ ‫אז אתה מעדיף להישאר בחוץ.‬
‫בפרויקטים קבוצתיים בבית הספר,‬ ‫תמיד הייתי אומר, "לא אצלי בבית.‬
‫"נלך לשוק הסמים, נחמד יותר שם.‬
‫"נלמד שם הרבה יותר מאשר בבית שלי."‬
‫שנאתי את זה! אבא שלי קם בבוקר כועס.‬
‫גם אימא שלי.‬
‫אבא שלי הולך להכין קפה,‬
‫"אין קפה בבית המחורבן הזה?"‬
‫אימא שלי אומרת, "רוצה קפה? הנה הקפה שלך!"‬
‫"אני לא יכול לשתות בלי ספל!"‬
‫אחותי מצביעה עליי, "הוא שבר את הספל!"‬
‫כן.‬
‫פאק. זה היה נורא.‬
‫הבעיה בבית שלי הייתה כסף.‬
‫לא היה לנו כסף לכלום.‬ ‫לא לאימא שלי, לא לאבא שלי.‬
‫אחי מרד במוסכמות החברתיות. "זין על החברה!"‬
‫היו לו פוסטרים מוזרים על הדלת.‬
‫ילד ממש מוזר.‬
‫לאורך הזמן המצב השתפר.‬ ‫ההורים שלי השיגו עבודות טובות יותר.‬
‫אחי נרשם לאוניברסיטה והתחיל להתרחץ.‬
‫"בוקר טוב."‬
‫שאלתי את עצמי, "מי הבחור המנומס הזה?"‬
‫חשבתי שאולי אוכל להתחיל‬ ‫להזמין אנשים הביתה.‬
‫יום אחד בבית הספר‬ ‫המורה אמרה לנו לעבוד בזוגות.‬
‫בחורה שחיבבתי ביקשה להיות איתי בזוג.‬ ‫אמרתי, "ברור, מותק".‬
‫היא שאלה, "איפה נלמד?"‬ ‫אמרתי, "בבית של סחבק, אלא מה?‬
‫"בואי איתי." והלכנו אליי הביתה.‬
‫לא הלכנו לחדר שלי כי היינו ילדים.‬
‫לא הלכנו לחדר שלי.‬ ‫נשארנו בסלון וקראנו ספרים.‬
‫צחקנו על שמות מטופשים. "חוזה טורדסיאס".‬
‫היינו כזה, "זה נשמע כמו טורטייה!"‬
‫אימא שלי יצאה מהחדר שלי‬
‫עם התחתונים שלי ביד.‬
‫היא ניגשה לבחורה ואמרה,‬
‫"את בטוחה שאת רוצה לצאת‬ ‫עם הילד המסריח הזה?"‬
‫ואז היא התחילה לעשות סטנד-אפ.‬
‫"מתוקה, מקקים עוברים ליד החדר שלו,‬ ‫חוטפים בחילה ועפים משם.‬
‫"הם אומרים,‬ ‫'הוא בטח משחק בחרא שם. אלוהים'."‬
‫הייתי כזה, "אלוהים אדירים, מה היא עושה?‬
‫"מה נסגר איתה?"‬
‫לא!‬
‫הייתי בהלם.‬
‫הבחורה הייתה בהלם. היא רעדה.‬
‫"מה היא עושה?"‬
‫אימא שלי באה‬ ‫והחטיפה לי שלוש פעמים עם התחתונים.‬
‫למה?‬
‫ואז היא לחשה לי באוזן,‬
‫"אמרתי לך שיום אחד אעשה את זה מול אנשים".‬
‫אמרתי, "אה, הבנתי.‬
‫"את מראה לי מי הבוס. את הבוס."‬
‫השתלטתי על המצב.‬ ‫אמרתי לבחורה, "אימא שלי אוהבת להתבדח.‬
‫"לא, אל תבכי.‬
‫"אני רגיל לזה."‬
‫היא יצאה בהלם, כולה רועדת…‬
‫היא הייתה בהלם!‬
‫שלטתי בעצמי עד שנכנסתי לחדר שלי,‬
‫כי חדר של בן נוער הוא העולם שלו.‬
‫לכן צריך להשגיח על החדרים של הילדים.‬
‫הם משתגעים שם.‬
‫מתחרעים על הזין שלהם, כזה…‬
‫זה המקום היחיד בעולם שיש לך אומץ‬ ‫להסתכל על חור התחת שלך.‬
‫שלטתי בעצמי עד שהגעתי לחדר.‬
‫ברגע שפתחתי את הדלת, הוצאתי הכול,‬
‫"אין סיכוי‬
‫"שאני מביא שוב מישהו לחור הזה!‬
‫"חתיכת בית מחורבן!‬
‫"בית מחורבן!‬
‫"זין מחורבן!"‬
‫התחלתי לשהק מרוב בכי.‬
‫אני שונא לבכות.‬
‫אני נראה מכוער כשאני בוכה, כמו מסכה סינית.‬
‫אני לא אוהב את זה.‬
‫השפתיים שלי מתנפחות.‬
‫אז ראיתי לראשונה את הג'וקר הפנימי שלי.‬
‫בפעם הראשונה שהסתכלתי במראה כשבכיתי.‬
‫כזה…‬
‫"זה בכלל לא כאב!"‬
‫החלק הכי גרוע הוא‬ ‫שהתחתונים שלי אפילו לא היו מלוכלכים.‬
‫החלון שלי השקיף על ביוב פתוח.‬
‫ברור שהחדר שלי תמיד הסריח מחרא.‬
‫חטפתי מכות בגלל הביוב.‬
‫שירות בסיסי. שני צינורות היו מצילים אותי.‬
‫סוף העולם מתקרב.‬
‫הלך על בעלי החיים.‬
‫פעם דאגנו רק לאחד או שניים.‬
‫אחד או שניים, בקטנה.‬
‫"המקאו בסכנה." אז עזרנו למקאו.‬
‫"עכשיו מרמוסט האריה בסכנה."‬ ‫אז שמנו תמונה שלו על שטר.‬
‫היום יש 35,000 מינים בסכנת הכחדה.‬
‫יש 35,000 מינים.‬
‫ואם יש פחות בעלי חיים, סימן שמישהו סופר.‬
‫ברור. זה לא סתם ניחוש.‬
‫"ואו, רק שישה ברווזים נודדים."‬ ‫זה לא עובד ככה.‬
‫יש אנשי מקצוע שחוקרים את זה.‬
‫גוגל זה לא מוח ענק‬
‫שעונה על השאלות שלכם.‬
‫מישהו יצא והשיג את המידע הזה בשבילכם.‬
‫אפילו הקווים במפת העולם.‬ ‫מישהו עבד על זה יום שלם,‬
‫"זאת מסופוטמיה."‬
‫מישהו מיפה את זה.‬
‫זה מצריך השקעה.‬
‫המומחים שחוקרים בעלי חיים,‬
‫מינים בסכנת הכחדה ומינים שמושבים לטבע,‬
‫הם ביולוגים.‬
‫אני אוהב לדבר על ביולוגים‬
‫כדי להזכיר לאנשים שיש עוד מקצועות‬ ‫מלבד מהנדסים, עורכי דין ורופאים.‬
‫יש המון מקצועות, וכולם מועילים.‬
‫כולם חשובים.‬
‫ביולוגים יוצאים לשטח וקורעים את התחת.‬
‫אם תחפשו בגוגל,‬
‫"מהי החיה הכי מהירה בעולם?"‬
‫תגלו שזה הבז הנודד.‬
‫ציפור שעפה במהירות של 480 קמ"ש.‬
‫כמו מכונית מרוץ.‬
‫מאה וחמישה מטרים בשנייה.‬
‫מגרש כדורגל בשנייה. כאילו…‬
‫זהו.‬
‫אפשר לראות את זה בגוגל.‬
‫עכשיו, איך הביולוג ראה את זה?‬
‫"אחי, משהו עף פה."‬
‫הרבה אנשים מסכנים את חייהם למענכם.‬ ‫אולי אתם מסכנים את החיים שלכם למען אחרים.‬
‫מאבטחים תורמים הרבה לחברה.‬
‫בכל אירוע שמגיעים אליו יש מאבטחים.‬
‫הם אפילו תורמים את השיער שלהם.‬ ‫כולם קירחים.‬
‫אין להם ברירה.‬ ‫אי אפשר ללכת מכות ככה, "נראה אותך!"‬
‫אי אפשר.‬
‫"המאבטח טיפל בזה?"‬
‫והמאבטח בינתיים, "שחרר.‬
‫"ברצינות. אני אשחרר אם אתה תשחרר.‬
‫"שחרר." זה לא עובד.‬
‫זה לא עובד.‬
‫סוף העולם מתקרב.‬
‫היה לנו טוב מדי בחיים. אני אגיד את זה שוב.‬
‫למופע קוראים "נאה דורש",‬ ‫ואולי אתם חושבים שזו בדיחה על הדת.‬
‫"הוא לבוש כמו כומר מהדור החדש.‬
‫"לואן מוריליו מנגן ברקע.‬
‫"הוא מדבר כמו כומר."‬
‫אבל זה לא העניין.‬
‫זאת לא דרשה דתית,‬
‫למרות השם "נאה דורש".‬
‫אבל תרבות היא הדבר היחיד‬ ‫שמבדיל בינינו לבין בעלי החיים.‬
‫הדבר היחיד שמבדיל‬ ‫בין אדם לבין חיה הוא תרבות.‬
‫רק בני האדם תרבותיים מספיק כדי לסגוד.‬
‫מה שקורה כאן לא דתי, אבל אנחנו סוגדים.‬
‫כי מה אנחנו עושים?‬
‫כולנו התאספנו‬
‫כדי לצפות באחד מבני המין שלנו עושה משהו.‬
‫בחיים לא תראו מעגל של 20 אריות‬ ‫עם אריה אחד באמצע עושה ככה…‬
‫שאר האריות כזה, "איזה סטייל!‬
‫"ואו!"‬
‫לא.‬
‫רק אנחנו.‬
‫התרבות מתבטאת בצורות רבות בחיינו.‬
‫בשבילי זה היה תיאטרון.‬
‫בפעם הראשונה שהלכתי לתיאטרון,‬ ‫כמו שאתם עשיתם הערב,‬
‫כדי לראות מישהו אומר משהו,‬
‫הייתי בן 17 או 18.‬
‫אבל ראיתי הצגות מאז שהייתי ילד,‬
‫כי בעיר הולדתי‬
‫העלו כל שנה את ההצגה "הפסיון של ישו".‬
‫מי כאן ראה את הסרט? בהרמת יד.‬
‫מי שראה את ההצגה בכנסייה,‬ ‫בכיכר או בתהלוכה יודע על מה אני מדבר.‬
‫העלו את "הפסיון של ישו" כל שנה,‬
‫ובאותה תקופה לא הייתה לי השכלה.‬
‫לא גרתי בעיר גדולה. לא ידעתי הרבה.‬
‫כשהשחקנים יצאו מהמסך,‬ ‫חיפשתי אותם מאחורי הטלוויזיה.‬
‫חשבתי שאני יכול לחפור בור עד ליפן.‬
‫ככה הייתי גם עם "הפסיון של ישו".‬
‫חשבתי שזה באמת ישו על הבמה.‬
‫מבינים?‬
‫בכיתי עם כל הזקנות.‬
‫הן אמרו, "המסכן הזה!"‬
‫אמרתי, "אני יודע! הם עושים את זה כל שנה.‬
‫"מה הוא עשה להם?" לא הבנתי.‬
‫התרכזתי בשחקן הראשי.‬
‫בפוסטר ראו את ישו על הצלב,‬
‫אז הסתכלתי רק על ישו.‬
‫יש חייל רומאי בסיפור‬
‫שדוקר את ישו בחנית בזמן שהוא על הצלב.‬
‫גיליתי איפה הוא עובד והלכתי למצוא אותו.‬
‫ארבעה חברים קטנים ואני.‬
‫"אתה חושב שאתה קשוח, מניאק?"‬ ‫היינו משוגעים.‬
‫"יש לך מזל שהוא שרד."‬
‫כי ראיתי את השחקן שגילם את ישו בכיכר העיר.‬
‫"לישו יש נעליים של נייקי? אלוהים.‬
‫"האמת, מגיע לו."‬
‫גיליתי שזה לא באמת ישו כי הבחור פישל.‬
‫אני רוצה להבהיר משהו לכולכם‬
‫וגם לצופים בבית.‬
‫אני לא מדבר על דת.‬
‫זה דיון טכני.‬
‫אני מדבר על חבלים.‬
‫בסדר? מאחורי הקלעים.‬
‫הצלבים האלה לא הוקמו לפני עשר שנים.‬
‫הקימו אותם יום לפני ההצגה,‬ ‫ולפעמים הם התנדנדו.‬
‫מבינים?‬
‫בשלב הזה של ההצגה, ישו כבר היה מת.‬
‫טכנית, הוא לא יכול לזוז, נכון?‬
‫כולנו מכירים את הסיפור.‬
‫הוא נצלב, הוא עולה לגן עדן,‬
‫הוא נלקח לקבר וחוזר כעבור שלושה ימים.‬
‫אני לא מדבר על ישו, על אלוהים או על דת.‬
‫אלוהים יודע הכול. הוא בתוך הראש שלי.‬
‫אני לא צריך להסביר לכם.‬
‫הצלב התנדנד קדימה.‬
‫אף אחד לא רוצה ליפול על הפנים.‬
‫זה אינסטינקט טבעי.‬
‫אתה נוגע במחבת חמה, "פאק!"‬
‫אתה לא יכול להתאפק.‬
‫הוא היה מת. הצלב התנדנד, והוא עשה כזה…‬
‫"ואו, שלושה ימים עברו ממש מהר."‬
‫ככה גיליתי שזה לא באמת ישו‬
‫והתאהבתי בתיאטרון.‬
‫גיליתי שאנשים יכולים לגלם אנשים אחרים.‬
‫לא ידעתי את זה.‬
‫והתאהבתי בתיאטרון.‬
‫הלכתי לכל הצגה, הזמנתי חברים,‬
‫גם אם השחקנים לא היו מפורסמים,‬
‫כי בפריפריה תמיד קיבלנו מישהו מטלנובלה.‬
‫"אה, זה הבחור מ'סניורה דו דסטינו'."‬
‫כולם הלכו להצגה.‬
‫לפעמים לא היו בהצגה שחקנים מוכרים,‬
‫אבל גם אם זה היה מישהו עם שם מוזר, עדיין…‬
‫רציתי ללכת ואמרתי לחברים שלי,‬ ‫"תראו, אדוארדו ספלסטרינס מופיע".‬
‫"מי זה ספלסטרינס, לעזאזל?"‬
‫"עם שם כמו ספלסטרינס, הוא בטוח מוצלח."‬
‫הייתי בבית הספר, "ראיתם?"‬
‫"מה?"‬
‫"אדוארדו ספלסטרינס מגיע!"‬
‫"מי זה?"‬
‫אמרתי, "אין לי מושג.‬
‫"בואו נגלה יחד!"‬
‫והלכתי להצגה.‬
‫קשה להעלות הצגות בעיירות קטנות.‬
‫בעיירה שלי יש 30 אלף איש.‬
‫בעיירה של אימא שלי,‬ ‫שעליה אני מדבר, יש 2,000 איש.‬
‫הבחורים שם סקסיסטים.‬ ‫הם לא רוצים לשחק או ללבוש טוניקה.‬
‫"אני לא לובש שמלה, אחי."‬
‫הם לא רוצים ללבוש כנפי מלאך.‬
‫אם אתה רוצה לשמור מקום באולם,‬ ‫אתה פשוט מצייר עליו זין.‬
‫אף אחד לא יישב שם.‬
‫גם אם מישהו מסיים משמרת של 12 שעות,‬ ‫הוא רואה את זה ואומר, "איזה מניאקים!‬
‫"אני לא מאמין." הוא לא יישב שם!‬
‫אז כולם בתיאטרון בעיר שלי היו גייז. כולם.‬
‫ילדים קטנים רצו להיות מהנדסים,‬ ‫אבל הכריחו אותם ללכת לתיאטרון.‬
‫בהצגה שואלים,‬ ‫"שנשחרר את ישו או את בר-אבא?"‬
‫כולם כזה, "את בר-אבא!"‬
‫קופצים.‬
‫זה היה מטורף.‬
‫קשה להעלות הצגות כי אין מספיק מיקרופונים.‬
‫יש 300 שחקנים. אין מספיק מיקרופונים.‬
‫אז מקליטים את הדיאלוג מראש.‬
‫משמיעים את ההקלטה, והשחקנים עושים ליפסינק.‬
‫אבל כשהשחקנים מקליטים באולפן,‬ ‫הם לא רואים את התפאורה.‬
‫הם לא רואים את כולם בתלבושות,‬ ‫הם לא רואים את הגליל.‬
‫אז אין רגש. זה כזה…‬
‫"אני לא יודע.‬
‫"נשבע שאני לא יודע."‬
‫עושים חזרה,‬ ‫כולם בתלבושות, התפאורה יפהפייה,‬
‫פונטיוס פילאטוס שם, ואז משמיעים את ההקלטה.‬
‫"אני לא יודע.‬
‫"נשבע שאני לא יודע."‬
‫מה הוא עושה?‬ ‫הוא מנסה לשחק טוב יותר מההקלטה.‬
‫זה מוזר.‬
‫זה כמו פרק של "נארוטו".‬
‫הבחור כזה…‬
‫"אני לא יודע. נשבע שאני לא יודע."‬
‫סוף העולם מתקרב, חברים.‬
‫כשאתה רואה שסוף העולם מתקרב,‬
‫אתה מחליט החלטות‬
‫שאולי לא היית מחליט במצב רגיל.‬
‫אני החלטתי,‬
‫"אני אילחם בפופו".‬
‫אבל לא באתי בלי הכנה.‬
‫ערכתי מחקר.‬
‫עשיתי שיעורי בית. קראתי.‬
‫למדתי את יסודות האגרוף.‬
‫אני אוהב ללמוד על הצד התאורטי של דברים.‬
‫אם תשאלו, "מה זאת בדיחה?"‬
‫אני אסביר לכם שזה עניין של תזמון.‬
‫אין הגדרה טובה יותר.‬
‫זה עניין של תזמון.‬
‫בדיחה גרועה בתזמון טוב מצחיקה.‬
‫"ואו, הוא הצליח."‬
‫בדיחה טובה בתזמון גרוע?‬
‫"מניאק, חצוף, אידיוט.‬
‫"איך הוא מעז לומר את זה?"‬
‫התזמון משנה הכול.‬
‫לא צריך מילים‬ ‫כדי לצחוק עם החבר הכי טוב שלך.‬
‫רק מבט אחד, והחבר שלך כזה…‬
‫אתה מסתובב כדי לא לצחוק.‬
‫"די, אחי. תפסיק.‬
‫"די, אחי. יש פה גופה.‬
‫"אל תעשה את זה."‬
‫העיקרון הבסיסי של אגרוף‬ ‫הוא המהלך הנכון בזמן הנכון.‬
‫הפיזיקה של הגוף.‬
‫"תן אגרוף." ואתה לא נותן אגרוף כמו שצריך.‬
‫אבל אתה לומד.‬
‫"תסובב את הירך ואת הרגל‬ ‫כדי לייצר כוח מכני.‬
‫"האגרוף שלך יהיה חזק יותר ממה שדמיינת."‬
‫למדתי את זה.‬
‫שכחתי רק דבר קטן אחד.‬
‫פופו כבר יודע את כל זה.‬
‫הוא יודע את זה כבר 30 שנה.‬
‫בסיבוב הראשון הוא פירק לי את הצורה.‬ ‫זה היה מביך.‬
‫צעקו, "קדימה!" והראש שלי עף אחורה ככה.‬
‫הייתי כזה, "מה קרה עכשיו?" ואז זה קרה שוב.‬
‫פופו אפילו לא עשה כלום. הוא היה כזה…‬
‫חשבתי, "מה קורה פה?"‬
‫הסיבוב הראשון הסתיים.‬ ‫התיישבתי מבולבל כולי.‬
‫סיבוב שני. "אני רק צריך להתרכז."‬
‫אחרי שנייה, הראש שלי עשה את זה שוב.‬
‫חשבתי, "אחי…‬
‫"זה כנראה רק בראש שלי."‬
‫ניסיתי לשכנע את עצמי. המוח חזק כל כך.‬
‫אני עומד מול היריב שלי,‬
‫הוא מרביץ לי,‬ ‫אבל אני לא מרגיש כלום. טירוף.‬
‫הראש שלי המשיך לעוף אחורה.‬
‫חשבתי שטירוליפה מושך לי בשיער.‬
‫"די כבר!" זה כל הזמן קרה. "די!"‬
‫אחרי הסיבוב השני הסתכלתי על המסך.‬
‫ראיתי את פופו מרביץ לי וחשבתי, "אלוהים".‬
‫בהילוך איטי היד שלו נראתה‬ ‫כמו לשון של זיקית.‬
‫האגרוף שלו קפץ בחזרה אחורה, "לעזאזל!"‬
‫בסיבוב השלישי הוא חבט בי כאילו הייתי שטיח.‬
‫כמו כשאימא שלך רוצה לנקות שטיח מלוכלך,‬
‫אז היא תולה אותו וחובטת בו עם מגב.‬
‫ככה הרגשתי. היו שמונה סיבובים.‬
‫אבל הקרב נגמר אחרי שלושה סיבובים.‬
‫אחר כך זה הפך לניסיון רצח.‬
‫בשידור חי. כולם ראו, ואף אחד לא עשה כלום!‬
‫"אוהבים אותך."‬
‫לא אהבתם אותי באותו יום!‬
‫כל החיים שלי השתנו בסיבוב הרביעי.‬
‫באמת. אני נשבע בהן צדק.‬
‫אני יכול לומר לכם בוודאות‬ ‫שאני קומיקאי, שחקן וזמר, אבל מעל הכול,‬
‫אני שורד.‬
‫אני מודה שעד הסיבוב השלישי‬ ‫זה היה תוכן מתאים לטלוויזיה.‬
‫בסיבוב הרביעי זה הפך לתוכן של אתר פורנו.‬
‫"זקן קורע לילד את התחת."‬
‫זה היה מטורף.‬
‫הכול השתנה בסיבוב הרביעי,‬ ‫כי הכרחתי את פופו לשנות אסטרטגיה.‬
‫עד אז, הוא רק הרביץ לי בפנים.‬
‫שלושה סיבובים של אגרופים בפנים.‬ ‫כבר לא הרגשתי כלום.‬
‫התחלתי להתקדם. האף שלי נשבר ממילא, כן?‬
‫למי אכפת מהאף?‬
‫מי צריך אותו בכלל?‬
‫הוא ראה מה קורה,‬
‫ואז הוא החטיף לי אגרוף באוזן בפעם הראשונה.‬
‫זה היה הרגע שכולם ראו,‬
‫כשחיפשתי את ויטור בלפורט,‬ ‫את אנדרסון סילבה,‬
‫את מייק טייסון…‬
‫הייתי מבועת.‬
‫אבל אני יכול להסביר מה קרה באותו רגע.‬
‫כשהוא החטיף לי אגרוף באוזן…‬
‫הפעמון צלצל.‬
‫אבל בראש שלי,‬
‫הפעמון המשיך לצלצל עד סוף הקרב.‬
‫לא הבנתי שהסיבוב נגמר.‬
‫פופו עזב, ואני עדיין חיפשתי אותו.‬
‫"איפה המניאק הזקן?"‬
‫ראיתי אותו יושב בפינה ואמרתי, "עייף, מה?‬
‫"אתה זקן!"‬
‫השופט עשה לי, "שב".‬
‫אמרתי, "טעות שלי, סליחה".‬
‫התיישבתי.‬
‫בסיבוב החמישי,‬
‫ה-פ' בקעקוע "פיאאוי" שלי נפלה לי עד הברך.‬
‫ה-י' טיפסה לי לתוך התחת.‬ ‫אני עדיין מחפש את החיריק.‬
‫בסיבוב השישי‬
‫אני לא זוכר מה קרה. הסיבוב השישי…‬
‫אני רואה רק הבזקים.‬
‫תמונה צצה לרגע…‬
‫ואז נעלמת, יודעים?‬
‫אני נזכר במשהו, "לא!"‬
‫ואז הזיכרון נעלם שוב.‬
‫אני זוכר את הסיבוב השביעי.‬
‫אני זוכר אותו כי חשבתי לעצמי, "היי…‬
‫"אני יכול להתחיל לבעוט.‬
‫"כשהוא לא יסתכל…"‬
‫אבל זה אסור.‬
‫אלה כללי האגרוף, "בלי מכות מתחת לחגורה".‬
‫בסיבוב השמיני‬
‫התחלתי ליהנות מהקרב בדרך חדשה.‬
‫כבר לא הייתי עם פופו, מבינים?‬
‫פופו נלחם נגד הגוף שלי.‬
‫ראיתי את עצמי מבחוץ,‬ ‫זו הייתה חוויה טרנסצנדנטלית.‬
‫ראיתי את עצמי חוטף מכות וחשבתי,‬ ‫"נראה שהוא כמעט נהנה מזה.‬
‫"זה מיותר כל כך."‬
‫הסתכלתי סביבי וראיתי אנשים‬
‫שידעתי שלא נמצאים שם.‬
‫מייקל ג'קסון היה שם, "קדימה!‬
‫"אתה לא צריך להוכיח כלום."‬
‫אמרתי, "לא!‬
‫"אני צופה, מנתח את הסיטואציה."‬
‫הסתכלתי וראיתי המון אנשים.‬
‫אימא שלי לא באה, אבל אבא שלי בא.‬
‫ראיתם אותי צוחק שם?‬
‫חוטף מכות וצוחק?‬
‫הסתכלתי על אבא שלי בקהל.‬
‫אבא שלי היה נשאר ער כל הלילה‬ ‫כדי לצפות בפופו.‬
‫עכשיו הוא ראה את פופו מחטיף לבן שלו.‬ ‫אתם מתארים לעצמכם?‬
‫אבא שלי היה בטירוף שלו.‬ ‫הוא התלהב וצעק בכל הכוח,‬
‫"קדימה, פופו!"‬
‫אלוהים.‬
‫לא ייאמן.‬
‫בחיי… אבל הקרב הסתיים.‬
‫זה היה תיקו.‬
‫לכו תזדיינו! אתם לא מחליטים!‬
‫רק השופט מחליט.‬
‫השופט הרים את היד של פופו.‬
‫ישו הרים את היד שלי.‬
‫כולם שמחו.‬
‫התעצבנתי על החברים שלי.‬
‫כעסתי. הם צחקו עליי.‬
‫הייתי כזה, "חבר'ה…"‬
‫אחד אמר, "הקרב היה מאוחר מדי.‬
‫"כמעט נרדמתי באמצע."‬
‫אמרתי, "מה איתי?"‬
‫אלוהים. איזה חוצפן.‬
‫אנשים שואלים אותי כל הזמן, "יכולת להמשיך?"‬
‫אני תמיד אומר להם‬
‫שהייתי יכול להמשיך עוד 20 סיבובים‬ ‫אם זה היה רק אני ופופו.‬
‫הבעיה היא שזה היה אני, פופו וטירוליפה.‬
‫איך אפשר להתרכז במשך שמונה סיבובים‬
‫כשטירוליפה צועק, "אל תהרוג אותו, פופו"?‬
‫אי אפשר.‬
‫טירוליפה מדהים. הוא מעולה בתקשורת.‬
‫זה משותף לשנינו. בגלל זה אני אוהב אותו.‬
‫אנחנו מעולים בתקשורת.‬
‫הבנתי שחשוב להיות חבר בקבוצות שונות,‬ ‫זה פותח לך את הראש.‬
‫לא תמיד הבנתי את הערך של התיאטרון.‬
‫חשבתי שזה בזבוז כסף.‬
‫אחרי שהלכתי לתיאטרון, הבנתי.‬ ‫הקהל משתתף במופע.‬
‫זו אחת הסיבות שרציתי להופיע כאן בפורטו.‬
‫יש הבדל אדיר‬
‫בין הופעה כאן להופעה בפיאאוי.‬
‫כשאני מופיע כאן,‬
‫אני יכול לדבר כל הלילה,‬ ‫וכולם צוחקים ונהנים.‬
‫בפיאאוי, ברגע שמתקרבים לחצות,‬
‫אנשים מתחילים לומר, "יאללה, תסיים כבר.‬
‫"זה יהיה כמו 'המתים המהלכים'.‬ ‫אתה רוצה להילחם בהם?"‬
‫רמת הבטיחות שונה שם.‬
‫רק ברזילאים… הייתי ב -70 מדינות,‬
‫ואף פעם לא ראיתי מישהו אומר,‬ ‫"איפה הטלפון שלי?"‬
‫רק אנחנו.‬
‫כי אנחנו יודעים שבתוך חמש דקות‬
‫הטלפון הזה כבר יעבור בארבע מדינות שונות.‬
‫אנחנו יודעים, בסדר?‬
‫גדלנו ככה.‬
‫כשאתה נולד וגדל בתרזינה,‬
‫יש לך מנטליות של תרזינה.‬
‫אם אתה נולד בפורטו,‬
‫אתה גדל בפורטו, אתה מתבגר…‬
‫יש לך מנטליות אחרת.‬
‫אני רואה את ההבדל כשאני בא לכאן.‬
‫אתם אוכלים עם הטלפונים על השולחן.‬
‫אני רואה אותם ואומר, "לעזאזל,‬
‫"אני בכלל לא גנב,‬ ‫ואני רוצה לשדוד את האנשים האלה.‬
‫"זה קל מדי."‬
‫ברצינות! אין מצב.‬
‫אני רוצה לגנוב אותם.‬
‫טעות מטופשת.‬
‫אבל המשטרה פה יעילה. יבואו לעצור אותי.‬
‫בברזיל מאשימים את הקורבן.‬
‫שדדו אותך? אשמתך.‬
‫אתה עומד שם… "גנבו לי את הטלפון!"‬
‫"איפה?"‬
‫"מול התיאטרון."‬
‫"זו אשמתך. בשעה כזאת?‬
‫"אני יודע שהתקשרת לאובר,‬ ‫אבל בשעה כזאת? בחייך.‬
‫"טוב, נעזור לך. לאן הגנב ברח?"‬
‫"לסמטה הזאת." הבחור אומר, "אוי.‬
‫"בחיים לא תקבל אותו בחזרה. הלך הטלפון.‬
‫"זו סמטה מסוכנת."‬
‫זה שונה לגמרי.‬ ‫יש דברים שחייבים לראות כדי להבין.‬
‫חבל שכל כך יקר לטייל בעולם.‬
‫הלוואי שכולם יכלו לראות תרבויות אחרות.‬
‫הייתה לי בדיחה…‬
‫מי צפה בספיישל הקודם שלי‬ ‫"מופע משלי" ב-Netflix?‬
‫תודה. כן.‬
‫זוכרים את הבדיחה‬ ‫על ברכות ברחבי העולם? נמסטה?‬
‫לבדיחה הזאת יש עוד חלק.‬
‫חלק שלא שודר ב-Netflix.‬
‫יש עוד חלק.‬
‫חבר שלי אמר לי, "הבדיחה על הודו מעולה.‬
‫"למה לא סיפרת אותה במופע שלך ב-Netflix?"‬
‫"סיפרתי."‬
‫הוא אמר, "לא". אמרתי, "כן".‬
‫הוא אמר, "לא".‬
‫אמרתי, "אחי, אני זה שמספר את הבדיחה.‬
‫"סיפרתי אותה." הוא אמר, "תראה".‬
‫אז צפיתי במופע.‬
‫אחרי הבדיחה על הברכות, עוברים ישר לאפריקה.‬
‫אמרתי, "לעזאזל, חתכו לי את הבדיחה."‬ ‫התבאסתי.‬
‫זו העבודה שלי.‬
‫אני כמו צייר. המופע הזה הוא הציור שלי.‬
‫לקח הרבה זמן להכין אותו, לערוך מחקר.‬ ‫השקעתי בזה את כולי.‬
‫אתם חושבים שאני באמת יודע‬ ‫את כל מה שאני אומר לכם?‬
‫אתם חושבים שראיתי אי פעם בז נודד?‬
‫ברור שלא. אנחנו עורכים מחקר‬ ‫כדי לוודא שהכול עובד,‬
‫ואז בודקים את הבדיחות שלנו‬ ‫בסלבדור, באראקז'ו, לא משנה איפה.‬
‫"הקהל צחק מהבדיחה הזאת.‬ ‫על זאת כדאי לוותר."‬
‫זה כמו משחק שחמט. הכול מתוכנן לפרטי פרטים.‬
‫ואז פשוט חתכו לי בדיחה‬ ‫שנסעתי עד הודו בשבילה?‬
‫אסור לעשות דבר כזה.‬
‫כשאתה קונה ציור‬ ‫ויש בו סלע שלא מוצא חן בעיניך,‬
‫אתה מוחק את הסלע?‬
‫לא, זאת אמנות. תפרש את זה. תתמודד עם זה.‬
‫תן לסלע משמעות חדשה.‬
‫התרגזתי שחתכו את הבדיחה,‬ ‫אז התקשרתי ל-Netflix.‬
‫"שלום, Netfix.‬
‫"איפה אתם?"‬
‫מי יודע, אולי הם שותים קפה בטסלה איפשהו.‬
‫"הבדיחה שלי."‬
‫"זה לא קשור אלינו."‬
‫"אלוהים." אז התקשרתי לסוכנים שלי,‬ ‫"איפה הבדיחה שלי?"‬
‫"הורדנו אותה כי חשבנו‬ ‫שהיא עלולה לסבך אותך בצרות בהודו."‬
‫אמרתי, "מזל שהורדתם אותה. החלטה טובה.‬
‫"אני לא רוצה בעיות בהודו.‬ ‫שמיליארד אנשים ישנאו אותי? לא."‬
‫אפשר למות מדבר כזה.‬
‫אם מיליארד אנשים שונאים אותך בבת אחת,‬
‫אתה כזה…‬
‫אני לא רוצה את זה.‬
‫"אבל תנו לי להסביר לכם, אולי תבינו."‬
‫הם באו אליי, וסיפרתי להם את הבדיחה.‬
‫רעננתי להם את הזיכרון.‬
‫דיברתי על ברכות ברחבי העולם. נמסטה.‬
‫בהודו אומרים, "נמסטה".‬
‫האלוהי שבי מזהה את האלוהי שבך.‬
‫חשבתי שזה מוזר כי זה כל כך רוחני.‬
‫לפעמים יש לך חדשות רעות.‬
‫איך אפשר לבשר חדשות רעות אחרי זה?‬
‫"האלוהי שבי מזהה את האלוהי שבך.‬
‫"ז'וניניו נפל מהאופניים ומת." אין מצב…‬
‫זה שונה.‬
‫אבל אני מבין, לכל מקום יש ברכה משלו.‬ ‫בסאו פאולו זו נשיקה.‬
‫ריו דה ז'ניירו? שתי נשיקות. זהו.‬
‫שווייץ? שלוש נשיקות.‬
‫ביוון לא הייתי מנשק אף אחד.‬ ‫נשיקות יווניות הן קצת…‬
‫קצת יותר אינטימיות.‬
‫לבוא ולנשק לאנשים את התחת?‬
‫באמת שאין צורך.‬
‫אין צורך.‬
‫ביוון מברכים אנשים כמו באזורי הכפר בברזיל.‬
‫אנחנו פשוט עושים קולות מוזרים…‬
‫והולכים.‬
‫האדם השני עונה…‬
‫והולך.‬
‫אף אחד לא אמר כלום, אבל הייתה שיחה.‬
‫ובהודו? נמסטה.‬
‫ואני מכבד את זה. הכול טוב.‬
‫יום אחד יצאתי ממוזאון.‬
‫ביקרתי במוזאון ואז נסעתי בטוק-טוק.‬
‫ראיתם טוק-טוק בסרטים. אולי יש כאלה גם כאן.‬
‫זאת ריקשה ממונעת.‬
‫אתה יושב מאחור, והנהג מסיע אותך.‬
‫ישבתי מאחור…‬
‫הסתכלתי על הודו בכיף שלי.‬
‫"ואו, מגניב."‬
‫אנחנו נוסעים למלון, ופתאום הנהג עוצר.‬
‫מדומם מנוע.‬
‫ראיתי שעצרנו,‬ ‫אז שאלתי, "היי, חבר, הכול טוב?‬
‫"מה קרה?"‬
‫הוא מצביע על שלוש פרות ששוכבות בכביש.‬
‫הוא אמר, "הפרה שוכבת".‬
‫בחיים לא שמעתי משפט כזה.‬
‫"הפרה שוכבת." בחיים לא שמעתי דבר כזה.‬
‫זה נשמע כמו פתגם.‬ ‫"אני לא יכול לבוא. הפרה שוכבת."‬
‫מאחר שמעולם לא שמעתי משפט כזה,‬ ‫אמרתי את הדבר הראשון שעלה לי בראש.‬
‫"הפרה שוכבת."‬
‫אמרתי, "מסכנה, היא בטח עייפה.‬
‫"אי אפשר לנסוע מסביב?"‬
‫"לא." שאלתי, "למה?"‬
‫"פרות קדושות כאן.‬
‫"הן קדושות גם במדינה שלך?"‬ ‫אמרתי, "כן, ברור.‬
‫"הן קדושות בכל יום ראשון. אנחנו תמיד…‬
‫"אבל עדיף שלא ניכנס לזה. אתה עלול להיעלב."‬
‫כבר ידעתי שפרות קדושות בהודו,‬
‫כי פגשתי בחור הודי‬ ‫בברביקיו בסאו ז'וזה דוס קמפוס.‬
‫ושאלתי אותו.‬
‫חשבתי לעצמי, "אני ממילא עוזב.‬
‫"אני לא גר כאן, אני עוזב בקרוב.‬
‫"אני אשאל."‬
‫שאלתי, "תגיד, פרות לא קדושות בעיניך?"‬
‫הוא אמר, "שם".‬
‫אמרתי, "הבנתי אותך".‬
‫זו גלובליזציה במיטבה. אני מבין.‬
‫אני מכבד פרות.‬
‫כבר כיבדתי את "נמסטה",‬ ‫עכשיו אני מכבד גם פרות.‬
‫כיבדתי אותה…‬
‫בערך ב-98 אחוזים.‬
‫שני האחוזים האחרים הציעו הצעות לפרה.‬
‫רק למקרה שהיא רצתה עצה.‬ ‫פתחתי את החלון ואמרתי…‬
‫"זוזי, פרה מטומטמת!"‬
‫לפרה לא היה אכפת.‬
‫היא לא הבינה.‬
‫חיכיתי.‬
‫אני יודע, אני קומיקאי.‬
‫אנחנו מתבדחים. אנחנו ממציאים דברים.‬
‫אנחנו מגזימים. לא הכול מצחיק.‬
‫אנחנו ממציאים דברים,‬ ‫אבל אני לא ממציא את זה.‬
‫הסתכלתי מסביבי, ופתאום ראיתי בזווית העין‬
‫ילד מחרבן ליד המונית.‬
‫מסתכל לי בעיניים.‬
‫אמרתי, "הילד הזה מחרבן ומסתכל לי בעיניים.‬
‫"אין מצב שאני אתן לו לעשות את זה."‬
‫כלום.‬
‫זה לא הזיז לו.‬
‫אני לא ממציא את זה. אני רק מספר מה קרה.‬
‫הילד סיים לחרבן,‬
‫ניגב את היד באדמה…‬
‫רק מספר לכם מה קרה.‬
‫שוב ניגב את היד באדמה…‬
‫נופף לשלום‬
‫עם יד מכוסה בפירורים…‬
‫ונעלם בין המכוניות. הייתי בהלם, כאילו…‬
‫"הילד הזה ניגב את התחת‬ ‫עם היד שלו ממש מולי.‬
‫"אלוהים.‬
‫"איכס!"‬
‫והפרות נעמדו, כמו נס מאלוהים.‬
‫המונית נסעה, אבל נשארתי עם הידיים בצדדים.‬
‫הרגשתי כאילו הוא זרק עליי חרא. הייתי כזה…‬
‫"אלוהים. הילד ניגב את התחת עם היד שלו."‬
‫ולבשתי חולצה של ברזיל.‬
‫כשהגעתי למלון, שילמתי לנהג,‬
‫וכשבאתי ללכת, הוא אמר, "היי!‬
‫"אתה ברזילאי?"‬
‫"כן, למה?"‬
‫"לא לוחצים ידיים בברזיל?"‬
‫אמרתי, "שם.‬
‫"נמסטה."‬
‫כשסיימתי את הסיפור, הסוכנים שלי ישבו ככה…‬
‫"אתם חושבים שאני אומר‬ ‫שכולם בהודו מנגבים את התחת עם היד?‬
‫"לא הבנתם.‬
‫"זו בדיחה‬
‫"על מערכת הביוב."‬
‫לעזאזל!‬
‫אם זו בעיה בברזיל,‬ ‫מדינה עם 240 מיליון תושבים,‬
‫דמיינו איך זה במקום עם מיליארד תושבים.‬
‫הניסיון מלמד אותך דברים.‬
‫במהלך הטיולים שלי בעולם שמתי לב,‬
‫וכבר ביקרתי בכמעט 70 מדינות,‬
‫שיש מוזיקה בכל מקום.‬
‫יש שני דברים שמקרבים בין אנשים: צחוק…‬
‫סינרגיה גורמת לאנשים לצחוק.‬
‫אולי אתם לא חושבים שהמופע הזה מצחיק,‬
‫אבל אתם צוחקים כי כולם צוחקים.‬
‫אולי אתם לא רוצים למחוא כפיים,‬ ‫אבל כל השאר מוחאים, אז אתם כזה, "בסדר".‬
‫זה נקרא סינרגיה.‬
‫שואלים אותי הרבה על מוזיקה.‬
‫"איך אתה עושה את זה? אתה עושה המון דברים.‬
‫"מספר בדיחות, משחק, חוטף מכות.‬
‫"אתה תמיד…"‬
‫רוב האנשים לא יודעים איך ליצור שיר,‬ ‫איפה להתחיל, מה לעשות.‬
‫שואלים אותי, "אתה כותב את המילים קודם?‬ ‫מה בא קודם, הז'אנר או המילים?"‬
‫אני אגיד לכם מה אני עושה.‬
‫כתבתי את "ז'ירסול"‬ ‫כדי לבטא את הרגשות שלי באותה תקופה.‬
‫כשמדברים עם אנשים דרמטיים,‬
‫צריך לדבר בהתאם.‬
‫כשמדברים עם אנשים גסים,‬ ‫צריך להיות מוכנים לגסות הרוח שלהם.‬
‫צריך לחשוב על הרגש שרוצים להעביר.‬
‫אם רוצים לרגש אנשים, מוזיקת אשה לא מתאימה.‬
‫אם אנשים ירקדו, הם לא יתרגשו.‬
‫בחור עם אוזניות בוכה…‬
‫שואלים אותו מה קרה, הוא אומר, "לאו סנטנה".‬
‫אין סיכוי. זה לא קורה.‬
‫אז בחרתי במנגינה הזאת…‬
‫כדי לדבר על תהילה.‬
‫כדי לדבר על…‬
‫כל מה שעובר עליי.‬
‫הצדדים הטובים והצדדים הרעים. לא הכול רע.‬
‫סלבריטאים מתלוננים על פרטיות,‬ ‫אבל הם אוהבים הטבות תמורת תיוגים.‬
‫הם אוהבים להתארח במלונות בחינם. גם אני.‬
‫אם תוציא את הטלפון שלך, לא תוציא כסף.‬
‫אתה רק צריך לתייג במקום לשלם.‬
‫אבל אני מוותר על הרבה. פרטיות, למשל.‬ ‫לפעמים אני רוצה להיעלם,‬
‫לעבור לגור עם ניימאר ולהופיע רק מולו.‬
‫"אני אופיע בשבילך. בוקר טוב, מנינו ניי!‬
‫"אני אעשה את זה בשבילך."‬
‫אבל יש דברים שאני לא סובל יותר.‬
‫אני מקבל מתנות עם הפרצוף שלי.‬ ‫נמאס לי מהפרצוף שלי. אני לא סובל את זה.‬
‫העובדים שלי לוקחים את הבגדים שאני לא לובש.‬ ‫הם מסתובבים עם הפרצוף שלי על החולצות שלהם.‬
‫זה מחרפן אותי.‬
‫אנשים מצלמים אותי משתין בשירותים ציבוריים.‬
‫אמרתי ללואן,‬
‫"בפעם הבאה שמישהו יצלם אותי משתין,‬
‫"אני אשתין עליו."‬
‫החברים שלי רוצים ילדים‬ ‫רק אם אני אהיה הסנדק.‬
‫"וינדרסון" זה מטבע קריפטו חדש?‬
‫אין מצב.‬
‫מה אני עושה עם כל זה?‬
‫אני בוחר את הדרך הכי טובה‬
‫לבטא את זה בשיר יפה ומשמעותי.‬
‫לכן אתם אוהבים את הפרודיות שלי.‬ ‫הן כל כך דומות למקור, שלא צריך את הסרטון.‬
‫מספיק לשמוע אותן.‬
‫אני רוצה שתהיו המקהלה שלי היום, בסדר?‬
‫אני אחלק אתכם לשתי קבוצות,‬ ‫האנשים שלמעלה והאנשים שלמטה, אוקיי?‬
‫זאת המנגינה שתשירו…‬
‫ואז ככה…‬
‫זהו זה. אחת, שתיים, שלוש…‬
‫אחת, שתיים, שלוש.‬
‫ואני אגיד,‬
‫"אני משלם ב…"‬
‫"אני משלם בתיוגים‬
‫"אני משלם בתיוגים"‬
‫יופי. האנשים למטה יעשו…‬
‫והאנשים למעלה יעשו…‬
‫בסדר?‬
‫אם משלמים פחות, מקבלים תפקיד קטן יותר.‬ ‫ככה זה עובד.‬
‫כן.‬
‫השורה הראשונה כזה, "כן!"‬
‫כשמנצח עובד,‬
‫הוא משתמש ביד שמאל‬ ‫כדי להצביע על אנשים ספציפיים.‬
‫הוא מרים את שתי הידיים‬ ‫כדי לבקש מהמקהלה לשיר חזק יותר.‬
‫כשהוא מוריד את הידיים, המקהלה שרה בשקט.‬
‫אז שימו לב לידיים שלי.‬
‫אני משתמש ב"אוטו-טיון"‬ ‫כי אומרים שאני דומה לפוסט מאלון,‬
‫אז אני זורם עם זה.‬
‫"אני משלם בתיוגים‬
‫"אני משלם בתיוגים"‬
‫תמחאו לעצמכם כפיים. זה היה מעולה.‬
‫"כולם מכירים את השם שלי‬
‫"אבל זה מוזר‬
‫"אמרת שאתה מעריץ שרוף‬
‫"אבל קראת לי אנדרסון"‬
‫קורה.‬
‫"עבר כל כך הרבה זמן‬
‫"מאז שהכול השתנה‬
‫"אמרתם שהכרטיסים יקרים‬
‫"אבל כולם נמכרו‬
‫"אני חושב לעזוב הכול‬
‫"ולעבור לגור עם מנינו ניי‬
‫"אבל אין מספיק מקום לחברים שלי‬
‫"ולחברים של מנינו ניי‬
‫"אבל כשאני יוצא‬
‫"אני לא צריך לדאוג אם מישהו מביא מזומן‬
‫"זה הדבר היחיד שאני אוהב‬
‫"הדבר היחיד הטוב שיצא לי מהתהילה"‬
‫עכשיו אתם.‬
‫"אני משלם ב…"‬
‫"אני משלם בתיוגים‬
‫"אני משלם בתיוגים"‬
‫תקשיבו, אתם המקהלה הכי טובה שהייתה לי‬
‫בסיבוב ההופעות הזה.‬
‫בלי שום ספק.‬
‫יפה מאוד. כל הכבוד.‬
‫זה מרגש אותי. תודה.‬
‫אני אוהב לומר את זה.‬ ‫אני אומר את זה בכל עיר, והם עפים על זה.‬
‫סביר להניח שרבים מכם אף פעם לא ראו מקהלה.‬
‫ואם ראיתם, לא שמתם לב.‬
‫אתם יודעים מה מקהלה עושה?‬
‫אני לא אתן לכם לעזוב‬
‫בלי לראות ולהבין מה מקהלה עושה.‬
‫אמרו לי שאני יכול לתת שם למקהלה,‬
‫אז בבקשה קבלו במחיאות כפיים‬
‫את "בקסטריט ווייסס"!‬
‫כפיים!‬
‫מקהלה מורכבת‬
‫מארבעה קולות עיקריים.‬
‫אלט,‬
‫סופרן,‬
‫בס וטנור.‬
‫ארבעה קולות יחד‬
‫הופכים לקול יפהפה אחד‬
‫שיוצר סינרגיה‬
‫בתיאטרון הזה.‬
‫זה מרגש, זה עושה צמרמורת.‬
‫אני אראה לכם את כל הקולות.‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים"‬
‫רק אלט.‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים"‬
‫סופרן.‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים"‬
‫בס.‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים"‬
‫טנור.‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים"‬
‫כולם יחד.‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים‬
‫"פורטו, בואו נשמע אתכם!‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים‬
‫"אני חושב שזה נהדר‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים‬
‫"אני חושב שזה נהדר‬
‫"יש לי 56 בני סנדקאות‬
‫"ואני לא יודע מה השמות שלהם‬
‫"טירוליפה‬
‫"שנים עשר אנזו, תשעה ז'ואאו, ארבע עשר ביאה‬
‫"שמונה חוזה ושלוש אנה‬
‫"אין שום סבסטיאנה‬
‫"ואם אני רוצה להשתין במסיבה‬
‫"אני לוקח איתי שלושה מאבטחים‬
‫"מאבטחים‬
‫"אני מתבייש להשתין מול שלושה בחורים‬
‫"שמסתכלים על הזין שלי‬
‫"הזין שלי‬
‫"כולם בהלם כשהם רואים אותי במאפייה‬
‫"לוקח להם חמש-שש שניות להבין מה קורה‬
‫"הם מבקשים תמונות‬ ‫אני מצלם סרטון לכל המשפחה שלהם‬
‫"אחלה, אבל בינתיים הקפה שלי מתקרר‬
‫"פעם נכנסתי למאפייה והבעלים ירד על הברכיים‬
‫"הוא חשב שבאתי עם לוסיאנו הוק‬
‫"הוא חשב שנשפץ את הטרנטה שלו‬
‫"אבל נאלצתי לאכזב אותו‬
‫"רק רציתי לחם‬
‫"ושילמתי בתיוג‬
‫"רק רציתי לחם‬
‫"ושילמתי בתיוג‬
‫"הזין שלי‬
‫"הזין שלי"‬
‫"הזין" הכי יפה שתשמעו בחיים.‬
‫"הזין שלי‬ ‫-הזין שלי‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים‬
‫"אני משלם בתיוגים‬ ‫-אני משלם בתיוגים"‬
‫תודה, פורטו!‬
‫לילה טוב!‬
‫"נאה דורש".‬
‫תודה על הכסף.‬
‫זה המופע האחרון שלנו! להתראות.‬
‫נתראה. תודה, פורטו!‬
‫תודה, פורטו!‬