Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DRUGOM TI TO PRIČAJ POZORNICA
WHINDERSSON NUNES: DRUGOM TI TO PRIČAJ
Kako smo, Porto?
Portugal!
Da!
Vi gore?
Vi dolje?
Hvala lijepa.
Fantastično.
Ima li koga iz Mozambika?
Mozambik? Ti?
Angola?
Zelenortski Otoci?
Portugalci?
Brazilci?
Zaplješćite sami sebi. Hvala.
Pozdravimo glazbenika Luana Murilha. Zaplješćimo mu.
Hvala vam što ste došli.
Ovaj se nastup zove Drugom ti to pričaj.
Zato što ćemo nešto pričati.
Nužno je govoriti neke stvari.
Zato što često
o određenim stvarima moramo govoriti na određen način.
Da bi ljudi shvatili da svijetu dolazi kraj.
To je moja poruka vama večeras.
Previše dobro živimo.
Sve se mijenja. Rijetke pojave sada su česte.
Svaki dan čujete za tornado ili cunami.
Svašta se događa, čovječe.
Pandemije.
Gkayini tulumi. Stalno se svašta događa.
Ne, ti su tulumi zbilja impresivni zbog eklektičnog izbora glazbe.
Nikad nisam vidio tako puno različite glazbe na jednoj pozornici.
Prvo, Léo Santana.
Zatim Matuê, potpuno drukčiji.
Pjeva: „Želiš li letjeti?” Nitko ne leti.
U drugom su filmu. Onda dođe Iron Maiden.
I ujutro otac Fábio de Melo. Bože mili!
Svi su nasnifani, neki se mole.
Svijetu je kraj. Sve je drukčije.
Idućih 20 godina nećemo živjeti kao prošlih 20 godina.
Već 20 godina živimo isto. I 2000. i 2001. i 2002. bile su iste.
Ali danas se sve odjednom stalno mijenja.
U videima se čak ne čuje glas ljudi koji su u njima, nego Googleov.
„Mužu sam rekla da je dijete njegovo.
LOL.”
Bože mili.
Ne možeš više ljude uputiti na inženjerov Instagram.
Tko zna što objavljuje.
Jednom sam nekom preporučio frenda inženjera. Odem na stranicu.
Prvi je video bio: „Frieza!
Zašto si ubio Krillina?”
Kako da ga preporučim za gradnju kuće?
Da dodam odricanje od odgovornosti?
„Dobar je, ali preskočite prvi video.”
Zašto? Zato što je ljut, reći ću.
Mislite da je to stari mem, ali već je mutirao.
Ovako. „Frieza!”
Sve se tako brzo događa.
Više ne možeš kasniti frizeru.
Prvo ti pet minuta snimaju glavu
za svoj video.
Što bi trebao raditi dok ti netko snima glavu?
Što da radiš?
Zamotali su te u ručnik, izgledaš kretenski.
Ako u restoranu naručiš vodu, konobari ovako.
Završi, žedan sam!
Sve je drukčije. Izgubili smo sve jednostavne stvari.
Svakodnevne.
Telefonske imenike. Tko je od vas ikad vidio imenik?
To je bila knjiga sa svim imenima, adresama i brojevima.
Kako si me našao? U knjizi si, ne možeš se skriti.
Zvali smo ljude, izvodili psine. Bili smo anonimni.
„Radite u modi?”
„Ne.” „Znači, radite goli?”
Poklopiš. Odjebi.
Nitko ne zna da sam to ja.
Bez svega toga smo ostali.
Zbog algoritama.
Što je to?
Inteligencija u vašem telefonu
koja pogađa što će vam se najviše svidjeti.
Ne morate reći da ne volite TikTok.
Makne ono što ne gledate, ostavi ono što gledate.
Volite mačke?
Gle ovo. I pošalje još jednu.
Gle ovu koja pije. Preslatko!
I odjednom si zalijepljen za telefon, kao svi drugi idioti.
Moj je algoritam naučio što volim i šalje mi samo to.
Snimke provalnika koji se ne mogu sakriti.
To je super.
Brazilski murjaci su komični.
Snimaju: „Gdje je? Ne vidim ga.”
A on na leđa stavio stolnjak i vazu.
Stolić u boravku.
Presmiješno.
Zbilja.
Jedan se prerušio u spremnik s vodom.
Ogrnuo se stolnjakom i držao bocun na glavi.
Došla je policija i mislila da je pobjegao.
Htjeli su natočiti malo vode. Snimaju.
Čak je proizvodio zvukove.
Previše je gledao Toma i Jerryja.
Nevjerojatno.
Svijetu se bliži kraj.
Previše dobro živimo.
Rat je u tijeku.
Blizu je, napeti ste.
Mi u Brazilu uopće nismo napeti.
Zbijamo šale.
Stvaramo meme.
Brazil uživa sa strane. Nas nitko ne dira.
Nitko.
Nekoga to možda tješi, ali ja sam zabrinut.
Pitam se zašto nas nitko ne dira.
Što oni znaju, a mi ne?
Zabrinem se.
Mislim da nas druge zemlje zamišljaju kao djecu u igri.
Sigurno je to.
Napadnite ih! Ma ne, neka se igraju vožnje motora.
Brinuo sam se pa sam proguglao.
Oružana moć Brazila.
Navodno
imamo metaka za dva sata ratovanja.
Mora postojati strategija.
Jer na Twitteru sam vidio da su kupili 35 000 tableta Viagre
za brazilsku vojsku.
Strategija!
Takvi smo mi.
Kad nestane metaka, aktiviramo svoj top.
Nemojte ni pokušavati.
Brazil bi napao, seronjo?
Evo ti Pernambuco. Nema šanse.
Doznao sam da je naša zračna baza u Natalu. Rio Grande do Norte.
Je li tko iz Natala?
Ako ste iz Natala, recite.
Tko će napasti Natal?
Zašto su ondje avioni? Do São Paula je tri sata leta, rat će dotad završiti.
Pogledate iz aviona. Ajme, sve je izgorjelo.
Svijet je pri kraju.
Recite bratu kraj sebe neka očekuje apokalipsu.
Pazi!
Ne znamo kako će svijetu doći kraj.
Mislimo da smo jako posebni.
Najvažnija vrsta na Zemlji.
Svijetu je već više puta bio kraj, pojma nemamo.
Što ako završimo kao u Kućici za ptice? Tiho ili će nas pojesti.
Zbog ljudi s alergijama pobit će sve.
Kažu mi da šutim, a ja…
Dođe čudovište i pojede i mene i 12 drugih.
Medicina više ne liječi.
Samo ti zamijene simptome.
Treba je reklamirati kao konverter.
Od ove tablete protiv bolova povraćaš. Zvuči bolje od glavobolje.
Od tableta protiv prehlade ti se spava.
Sjajno.
Ne možeš kihati dok spavaš.
To je smislio genij.
Sve je naopako.
Sve se mijenja.
U Brazilu se promijenilo značenje semafora.
Zeleno znači pokret, žuto oprez, a crveno zaustavljanje.
Tko poslije ponoći u Brazilu stane na crveno?
Nema jebene šanse da stanem.
Razbit će mi prozor i opljačkati me.
Možda me kazne, ali branit ću se samoobranom.
Ljudi više ne kreću na zeleno.
Jer znaju da će netko proći kroz crveno.
I udariti ih.
Sada pljačkaju kad se upali zeleno.
Sve je naopako, nema spasa.
U Brazilu više ne možeš dobiti Uber.
Čovjek prihvati vožnju, onda kaže da to nije njegov problem.
Ne dolazi. A to mu je posao.
Sad moraš uzeti taksi do Ubera.
Otkrio sam nešto šokantno.
Da vidimo tko će se iznenaditi, a tko samo glumiti.
Doznao sam da ponegdje u Brazilu ima ovoga.
Ako su u autu pastile za grlo,
to znači da vozač prihvaća pušenje umjesto novca.
Katkad je bolje ne znati.
To me zbilja uznemiruje.
Pokušao sam se prisjetiti.
Ajme, što je sve bilo u Uberu?
Jesam li vidio pastile? Bože.
Mogao sam uštedjeti.
Kvragu, ne volim bacati novac.
Izluđuje me to.
Više ne želim da vozači razgovaraju. Ne znam kakve namjere imaju.
Mislim si, sve ću mu skresati bude li htio razgovarati.
Ako ponudi vode: „Hoćeš da ti pušim, je li?
Nisam ti ja za takve igrice.”
Prijatelji me vole. Kažu da ću odletjeti nekamo ako dođe smak svijeta.
Ne, kažem, ne bih mogao živjeti bez njih.
Volimo se. Samo jedno ne valja.
Uvijek sve zasluge pripadnu meni.
Samo meni.
Ali nisam ja zaslužan, nego sustav.
Uvijek je tako. Žele preglede.
Moje ime nosi preglede. To žele.
Neki dan bio sam na aerodromu
s Manoelom i Mateusom.
Došlo je dvoje male djece.
„Daj nešto love.”
Ne nosim gotovinu, zamolio sam Manoela da im da.
Nevoljko je izvadio 100 reala. Rekao sam neka im da još 100.
Mislim da su mi prijatelji slični. Dok je vadio novac…
Na brazilskim aerodromima paparazzi uvijek prate slavne.
Jedan je došao i fotografirao.
Sutradan je osvanuo naslov: „Whindersson daje novac.”
A na fotografiji je Manoel ovako, drži novčanik.
Svi su komentirali kako sam jako darežljiv. I svaka mi čast.
Poslao je slike u grupnu prepisku. „Whindersson je darežljiv.”
Poslije je htio novac.
„Bi li mi vratio ono što si donirao?”
Smirivao sam ga. Sustav je kriv, ne ja.
Volim se pijan družiti s Robsonom.
On se nikad ne napije.
A ja već nakon nekoliko gutljaja meljem.
Ali nisam poput europskih pijanaca.
Europljani su ludi ko šlape.
Vi ste zbilja posebni.
Ja pijem i plačem.
Volim sve oko sebe.
Čovječe, zbilja mi puno značiš.
Previše sve volim. A vi ne.
Vi psujete aute. Jebemti! Borite se s njima.
Zapitam se što je taj auto učinio tom liku da se tako ljuti.
Ludo. Skroz drukčije.
Zato volim Robsona.
Molim da me štiti.
Jer mene ljudi snimaju kad pijem.
Traže da svašta kažem. Lako me nagovoriti pa kažem.
Zbilja sam naivčina.
Jednom su me pitali što mislim o cjepivu, htjeli su kontroverzno mišljenje.
„Što misliš?”
„Čovječe, ja ti mislim…” Bio sam pijan.
„…da ne treba tražiti pristanak.”
Lik snima i čudi se.
„Trebamo ga dati starosjediocima da pucaju u nas.”
Tek poslije bi doznao koje cjepivo si dobio.
„Mislim da je ovo bila AstraZeneca.”
Tek poslije.
Svijetu se bliži kraj.
Robson i ja katkad odemo na piće i vraćamo se Uberom.
Vozač podivlja kad me vidi.
„Ajme meni, Whindersson je pijan u mom autu! Ponudit ću mu vodu.”
Robsone, želi da mu pušim!
Jebote!
Ne mogu ja to!
Mediji će uživati.
Popuši mu ti, Robsone.
Kad se poslije naljuti, kažem da je kriv sustav, a ne ja.
Svijet se zbilja bliži kraju.
Javne službe u Brazilu ne surađuju.
Nemamo razrađen plan.
Brazilac sam pa to mogu reći. Nemamo plan.
Čega je tijekom pandemije prvo nestalo u dućanu?
Toaletnog papira.
Više smo se zanimali za brisanje guzice nego za jelo.
Je li to dobar plan? Guzica važnija od usta?
Komunalne službe ne surađuju. Imali smo dvije u mom gradu. Kanalizacija.
I krpanje rupa na cestama.
Jedan dan zakrpali su rupe.
Drugi dan razbili su asfalt da promijene kanalizacijske cijevi.
Dajte se dogovorite!
U Brazilu imamo probleme s osnovnom kanalizacijom.
Ime sve kaže. Osnovna.
Kanalizacija je…
-Osnovna! -Nije ekstra.
Nije premium.
Nije zlatna. Osnovna je.
Pred kuću ti trebaju staviti dvije cijevi da govna ne plove uokolo.
Dvije cijevi.
Imali smo društvene studije u školi.
Samo smo tumačili slike.
Učili smo preko slika.
Na jednoj slici dijete je kenjalo iza grma.
Vidjelo se govno i stopalo sa znakom X.
To je značilo da je loše stati u govno.
Sanitarna struktura stvar je kvalitete života.
Neka djeca u Brazilu do škole idu otvorenom kanalizacijom.
Do škole hodaju kanalizacijom.
U školu dođu smrdljiva.
Ima nadimak.
„Došao je.”
Tko? Djeca rade facu.
Tko? Djeca…
Djeca i ne znaju komu se smiju.
Jadno dijete je poniženo.
Katkad vidi svašta što ne bi trebalo.
Izvještavaju o truplu u kanalizaciji.
Ubijen je blizu!
Sadržaj za televiziju.
Vijesti u podne.
Zašto Brazilci to žele gledati u podne?
Bez trupla ne možemo ogladnjeti. Ne razumijem.
Trebate vidjeti tatu za ručkom.
U vijestima spomenu 14 ubodnih rana. Tata siše pileće kosti.
Uzme čak repete. Bože mili.
Djeca to vide i misle da je smiješno.
Skakuću iza novinara, žele doći na TV.
Na TV, čovječe.
Odrastaju ne razlikujući dobro i zlo.
Postanu psihopati, kao Joker.
Svatko ima unutarnjeg Jokera.
Čudno zvuči, ali istina je.
Recite bratu kraj sebe neka pazi na Jokera.
Glasnije, ne sramite se. Pazi na Jokera!
-Pazi na Jokera! -Pazi.
Što je unutarnji Joker?
Trenutak kad odlučite kako ćete reagirati na poniženje.
Kad ga upoznate? Obično kad vas tuku.
Ali ne svaki put. Nismo licemjeri, razmišljamo.
I kao djeca svašta razumijemo.
Katkad nakon batina mislite,
dobro, zabrljao sam, ima smisla.
Ako ste siromašni i nešto razbijete, dobijete batine. Ima smisla.
Ali katkad cilj nije lekcija, nego poniženje.
I odmah znate.
U mojoj je obitelji vladao kaos.
Mnogi se mogu poistovjetiti, ili netko vaš.
U kući je toliko svađe da ne želite biti kod kuće.
Kad smo zajedno radili zadaću, nisam htio da je radimo kod mene.
Idemo u narkočetvrt, ljepše je.
Naučit ćemo puno više nego kod mene.
Bilo je užasno. Tata se već budio bijesan.
I mama.
Tata ide skuhati kavu.
„Zar u ovoj prokletoj kući nema kave?”
Mama: „Hoćeš kavu? Evo ti kava!”
„Ne mogu piti bez šalice!”
Sestra bi uprla prstom u mene. „On ju je razbio!”
Da.
Jebote, bilo je grozno.
Naš je problem bio novac.
Mama i tata ni za što nisu imali novca.
Brat je bio buntovnik. „Jebeš društvo!”
Na vratima je imao jezive plakate.
Čudan mali.
S vremenom se sve promijenilo. Roditelji su imali bolji posao.
Brat je počeo studirati. I prati se.
Dobro jutro.
Nisam znao tko je taj mladić.
Mislio sam da možda mogu primati goste.
Jedan dan u školi smo trebali raditi u paru.
Ja i cura koja mi se sviđala.
To, miki!
Pitala je gdje. Kod moje malenkosti, naravno, rekoh.
Samo za mnom! I odosmo.
Nismo išli u moju sobu, bili smo djeca.
Ostali smo u boravku i čitali knjige.
Smijali smo se imenima. „Ugovor iz Tordesillasa.”
Zvuči kao tortilja!
Mama je izašla iz moje sobe
s mojim gaćama u rukama.
Prišla je djevojčici i rekla:
„Sigurno želiš hodati s ovim smrdljivcem?”
Onda je izvela komičarski nastup.
Znaš, žohari dođu do njegove sobe, smuči im se i prođu dalje.
Zaključe da se igra s govnima, za Boga miloga.
Mislim si, Isuse Bože, što mama radi?
Što je ovo?
Ne!
Šokiran sam.
Djevojčica je šokirana. Trese se.
Ma što radi?
Mama mi priđe i triput me udari gaćama.
Zašto?
Onda mi u uho šapne:
„Rekla sam ti da ću jednom to učiniti pred nekim.”
Shvaćam, rekoh.
Pokazuješ mi tko je glavni. Ti si glavna.
Sve sam riješio. Djevojčici sam rekao da se mama voli šaliti.
„Nemoj plakati.
Ja sam navikao.” Otišla je u šoku, tresla se.
Jako se uznemirila.
Ostao sam pribran dok nisam došao u sobu.
Jer tinejdžeru je soba njegov svijet.
Zato pazite na njihovu sobu.
U sobi luduju.
Luduju s pimpekima.
Jedino si u svojoj sobi dovoljno hrabar
da pogledaš vlastiti šupak.
Do sobe sam sve držao u sebi.
Kad sam otvorio vrata, sve je izletjelo.
Nikad više
nikoga neću dovesti u ovu rupčagu!
Usrana kućerina!
Usrani pimpek!
Tako sam plakao da sam počeo štucati.
Mrzim plakati.
Ružan sam kad plačem, kao neka kineska maska.
Ružno.
Usnice mi se razvuku.
Tad sam prvi put vidio unutarnjeg Jokera.
Kad sam prvi put plakao pred ogledalom.
Ono…
Uopće nije boljelo!
Najgore je što gaće uopće nisu bile prljave.
Prozor mi je gledao na otvorenu kanalizaciju.
Jasno da je soba smrdjela na govna.
Dobio sam po repu zbog kanalizacije.
Osnovna usluga. Dvije cijevi bile bi me spasile.
Svijetu se bliži kraj. Životinjama je odzvonilo.
Nekad smo se zabrinjavali za tek pokoju. Jednu ili dvije. Nema problema.
Nema više puno makaa. Pomognemo makaima.
Sad je malo zlatnih lavljih tamarina. Stavimo ih na novac.
Danas ugroženih vrsta ima 35 000.
Ima ih 35 000.
Izumiru zato što ih netko broji.
Naravno. Ne nagađaju.
Samo šest pataka migrira! Ne ide to tako.
Za to je zadužena cijela profesija.
Google nije neki golemi mozak
koji odgovara na vaša pitanja.
Netko je za vas pribavio te podatke.
Čak i za crte na karti svijeta. Netko je cijeli dan…
Ovo je Mezopotamija.
Sve ucrtavao u kartu.
Sve je to nečiji trud.
Stručnjaci koji uče o životinjama,
ili ugroženim ili onima koje spašavamo,
biolozi su.
Rado govorim o biolozima
da vas podsjetim da ne postoje samo inženjeri, odvjetnici i liječnici.
Poslova ima puno i svi su korisni.
Svaki je važan.
Biolozi se narade kao psi.
Ako proguglate
najbržu životinju na svijetu,
vidjet ćete da je to sivi sokol.
Ptica koja leti 480 km/h.
Kao Formula 1.
Preleti 105 metara u sekundi.
Nogometni teren u sekundi.
Ode.
Piše na Googleu.
Kako su biolozi to vidjeli?
Čovječe, nešto ovdje leti.
Mnogi ugrožavaju život za vas.
Možda netko od vas to radi.
Zaštitari puno rade.
Na svim su događajima na koje idete.
Čak se odreknu kose. Svi su ćelavi.
Moraju biti. Ne mogu ovako u tučnjavi.
Ne ide.
„Je li osiguranje to riješilo?” A oni se vani čupaju.
Zbilja, pustit ću ako ti pustiš.
Pusti. Ne ide.
Ne ide.
Svijet se bliži kraju.
Predobro živimo, stalno govorim.
Drugom ti to pričaj. Možda vas podsjeća na crkvu.
Obučen je kao njuejdžerski pastor.
Imamo pozadinsku glazbu, Luan Murilho svira.
Govori kao pastor. Ali nije to.
Ovo nije vjerska propovijed.
Iako biste to mogli pomisliti.
No jedino se po kulturi razlikujemo od životinja.
Jedino kultura čovjeka odvaja od životinje.
Samo su ljudi dovoljno kulturni za to da nešto štuju.
Ovo nije vjerski doživljaj, ali štujemo nešto.
Jer, što radimo?
Okupili smo se
gledati jedinku svoje vrste koja nešto radi.
Nikad nećete vidjeti da se 20 lavova okupi oko jednoga.
Lavovi si misle, lik si je faca.
Kvragu! Ne.
Samo mi to radimo.
U našem životu kultura ima mnogo oblika.
Za mene je to bilo kazalište.
Kad sam prvi put bio u kazalištu, kao vi sad ovdje, išao sam nekoga slušati,
imao sam 17 ili 18 godina.
Ali odmalena sam gledao predstave.
Jer u mojem kraju
uvijek su izvodili Pasiju.
Tko je gledao taj film? Dignite ruku.
Tko je gledao predstavu u crkvi, na trgu,
na paradi, znat će što mislim.
Pasija je uvijek bila tu negdje u vrijeme kad sam se školovao.
Nisam živio u velikom gradu. Nisam puno znao.
Znate kad glumci nestanu s ekrana pa ih tražite iza TV-a?
Ili kad smo mislili da možemo probiti rupu do Japana?
Tako je bilo sa mnom i Pasijom.
Mislio sam da je to zbilja Isus.
Znate?
Plakao sam sa staricama.
Govorile su kako je jadan.
A ja: „Znam! Svake mu godine to rade!”
Nije mi bilo jasno što im je kriv.
Gledao sam glavnoga glumca.
Na reklami je bio Isus na križu,
pa sam gledao Isusa.
U priči je rimski vojnik
koji Isusa probode kopljem dok ga razapinju.
Doznao sam gdje radi i išao ga naći.
S četvoricom prijatelja.
„Misliš da si faca, seronjo?” Bili smo ludi.
„Budi sretan što je preživio!”
Vidio sam Isusa, glumca, na trgu.
Nosi li Isus najkice?
Zaboga.
Pa, zaslužio ih je.
Doznao sam da nije Isus jer je zabrljao.
Da nešto bude jasno.
I gledateljima kod kuće.
Ne govorim o vjeri.
Ovo je razgovor o tehnici.
O kabelima.
Dobro? Iza pozornice.
Križeve nisu postavljali deset godina prije.
Postavljali su ih dan prije i klimali su se.
Znate?
U tome času u predstavi je Isus već umro.
Nije se trebao moći micati.
Svi znamo priču.
Razapet je, ode na nebo,
odnesu ga u grobnicu i tri dana poslije uskrsne.
Ne govorim o Isusu, Bogu ili vjeri.
Sveprisutan je, u glavi mi je.
Ne moram vam objašnjavati.
Križ se nagnuo naprijed.
Nitko ne želi pasti na glavu.
To je ljudski instinkt.
Ako takneš vruću tavu, jebemti!
Ne možeš se suzdržati.
Bio je mrtav. Križ se nagnuo, a on…
Kratka tri dana, čovječe.
Tako sam doznao da nije Isus i zaljubio se u kazalište.
Otkrio sam da ljudi mogu glumiti druge ljude.
Nisam to znao.
Zaljubio sam se u kazalište.
Stalno sam išao u kazalište. Zvao prijatelje. I kad glumci nisu bili slavni.
Jer mi u zabiti uvijek imamo glumce iz sapunica.
A, onaj iz Senhora do Destino.
Svi su na to išli.
Neki put ne bi uopće bilo slavnih.
Bilo je dovoljno da imaju čudno ime.
Htio sam ići i frendovima bih rekao da dolazi Eduardo Spalastrines.
„Tko je to, jebote?
Sigurno je dobar kad ima takvo ime.”
U školi bih pitao: „Jeste li vidjeli?” „Što?” „Dolazi Eduardo Spalastrines!”
„Tko?” „Pojma nemam”, rekao bih.
„Otkrijmo zajedno!”
I otišao bih pogledati.
U malom mjestu teško je imati kazalište.
Moj grad ima 30 000 stanovnika.
A mamino mjesto, o kojem govorim, 2000.
Ljudi su seksisti.
Ne žele glumiti ili nositi tuniku.
„Neću obući haljinu!”
Ne žele anđeoska krila.
Ako si želiš rezervirati mjesto, nacrtaj karu na njemu.
Nitko na to neće sjesti.
Čovjek bi došao poslije 12-satne smjene, vidio to i poludio.
„Oni to mene zajebavaju.” I ne bi sjeo.
Svi u kazalištu u mome gradu bili su gej.
Dječica su htjela biti inženjeri, ali morali su u kazalište.
Pitali bi hoće li osloboditi Isusa ili Barabu.
Svi bi: „Barabu!”
I skakali.
Ludo.
U kazalištu je teško jer fali mikrofona.
Glumaca ima 300. Nema dovoljno mikrofona.
Zato bi snimali tekst.
Puštali bi snimku, glumci bi glumili na plejbek.
Ali snimali bi u studiju, nisu znali scenu.
Kako su svi obučeni. Nisu vidjeli Galileju.
Nije bilo emocija. Ovako.
Ne znam.
Prisežem da ne znam.
Na probi su svi u kostimima, krasna scenografija.
Poncije Pilat je ondje.Onda puste snimku.
Ne znam.
Prisežem da ne znam.
I što radi? Pokuša nadglumiti glas.
Prečudno.
Kao u epizodi Naruta.
Ovako ide.
Ne znam.
Prisežem.
Svijetu se bliži kraj.
Kad se svijetu bliži kraj, čovjek to vidi
i donosi odluke koje možda ne bi da nije tako izbezumljen.
Ja sam mislio da ću boksati protiv Popóa.
Ali nisam to olako shvatio.
Istražio sam sve.
Dobro sam se pripremio. Čitao sam.
Naučio sam osnove boksa.
Volim znati teorijsku pozadinu.
Pitate što je tu smiješno?
Sve je u odabiru trenutka.
Nema bolje definicije.
Odabir trenutka je najvažniji. Loša šala u pravom trenutku je smiješna.
Bogati, uspio je!
Dobra šala u pogrešnom trenutku? Kreten!
Kako se usudi to reći!
Odabir trenutka sve mijenja.
S najboljim prijateljima ne trebaš riječi za smijeh.
Samo jedan pogled i prijatelj…
Okreneš se da se ne nasmiješ. „Daj prestani!
Stojimo kraj trupla, čovječe.
Nemoj.”
U boksu je ključan odabir trenutka za neki potez.
Fizika tijela.
„Udari me.” I pogrešno udariš.
Ali naučiš.
Okreni kuk i nogu da stvoriš mehaničku snagu.
Udarit ćeš jače nego što si mislio da možeš.
To sam naučio.
Zaboravio sam samo jednu sitnicu.
Popó je već sve to znao.
Već 30 godina.
Prva runda. Tako me namlatio da je to bilo sramotno.
„Počni!”, viknuli su. Glava mi je odletjela.
Što je ovo? Onda se ponovilo.
Popó nije ni udarao, samo je ovo radio.
Nije mi bilo jasno.
Poslije prve runde sjeo sam sav zbunjen.
Druga runda. Samo se trebam koncentrirati.
U prvoj sekundi moja glava opet leti.
Pomislih, zaboga,
valjda sve to zamišljam.
Sam sebe uvjeravam. Mozak je moćan.
Pred protivnikom sam.
Možda me udara, ali ja to ne osjećam. Ludo.
Glava mi je stalno išla…
Mislio sam da me Tirullipa vuče za kosu.
„Dosta!” Ali nije prestajalo. „Dosta!”
Poslije druge runde pogledao sam na ekran.
Vidio sam kako me Popó udara i zaprepastio se.
Na usporenoj snimci ruka mu je bila kameleonov jezik.
Brzo bi je vratio.
U trećoj rundi isprašio me kao stari tepih.
Kad mama želi očistiti jako prljav tepih,
objesi ga i mlati li ga mlati.
Tako sam se osjećao. Osam runda.
Ali boksali smo se samo tri.
Poslije je to očito bio pokušaj ubojstva.
Uživo na televiziji. Svi su gledali i nitko ništa!
„Volim te.” Taj dan nisi!
U četvrtoj rundi promijenio mi se život.
Doista. Prenosim vam svoje iskustvo.
Sa sigurnošću mogu ustvrditi da sam komičar, glumac, pjevač i, iznad svega,
bio sam zlostavljan.
Do treće runde mogli su to prenositi na televiziji, slažem se.
Ali od četvrte runde samo na Pornhubu.
„Starac ubija boga u školarcu.”
Ludo.
U četvrtoj rundi sve se promijenilo jer je Popó promijenio strategiju.
Dotad me udarao samo u lice.
Tri runde udaraca u lice. Obamrlo je.
Počeo sam vraćati. Već me polomio.
Što će nam uopće nos?
Ne treba nam.
Primijetio je.
Onda me prvi put udario u uho.
To su svi vidjeli.
Kad sam potražio Vitora Belforta, Andersona Silvu, Mikea Tysona.
Umirao sam od straha.
Ali mogu objasniti što se dogodilo.
Kad me udario u uho…
Zazvonilo je.
Ali u mojoj glavi
zvonilo je do kraja meča.
Nisam znao da je kraj.
Popó je otišao, još sam ga tražio.
„Gdje je stari prdonja?”
Onda sam vidio da sjedi. I prišao: „Umoran si, ha?!
Starče!” Sudac mi je rekao da sjednem.
Ispričavao sam se.
Sjeo sam.
Do pete runde
slovo P s tetovaže „Piauí” spustilo se niz nogu.
Slovo I uvuklo mi se u guzicu. Još tražim naglasak.
Iz šeste runde
ničega se ne sjećam. Šesta runda.
Imam bljeskove sjećanja.
Pojavi se slika.
Onda nestane.
Sjetim se nečega. „Ne!” Onda se sve opet zacrni.
Sjećam se sedme runde.
Sjećam je se jer sam pomislio, čovječe…
Mogu ga šutnuti.
Kad ne gleda.
Ali ne smije se.
Uvijek samo iznad pojasa na boksu.
Do osme runde
potpuno sam drukčije uživao u meču.
Više nisam bio ondje s Popóom.
Popó se borio protiv moga tijela.
A ja sam transcendentalno izvana sve to gledao.
Gledao sam kako me tuče. „Kao da malo i uživa.
Ovo zbilja nije nužno.”
Uokolo sam vidio ljude
za koje sam znao da nisu ondje.
Michael Jackson je bio ondje. „Daj!
Ništa ne moraš dokazivati.” „Ne”, odgovorih.
„Gledam. Sve promatram.”
Gledao sam oko sebe i vidio hrpu ljudi.
Mama nije došla, ali tata jest.
Jeste vidjeli kako se smijem?
Kako me tuče i smijem se?
Gledao sam tatu u publici.
Tata bi po cijele noći gledao Popóa.
Sada ga gleda kako mu razbija sina. Možete li to zamisliti?
Totalno se nabrijao. Navijao je kao blesav.
Naprijed, Popó!
Ajme meni.
Zaboga.
Čovječe. Ali meč je završio.
Neriješeno.
Jebi se, ne odlučuješ ti!
Sudac odlučuje.
Sudac je dignuo Popóovu ruku.
Isus je moju.
Svi su bili sretni.
Naljutio sam se na prijatelje.
Naljutio sam se. Rugali su mi se.
Mislio sam, čovječe…
Meč je bio prekasno.
Umalo da nisu zaspali, kažu. A ja, pitao sam?
Baš bezobrazno.
Stalno me pitaju jesam li mogao nastaviti.
Uvijek kažem
da bih izdržao još 20 runda da sam bio sam s Popóom.
Ali s nama je bio i Tirullipa.
Kako se koncentrirati osam rundi
dok Tirullipa viče: „Nemoj ga ubiti, Popó!”
Nemoguće.
Tirullipa je nevjerojatan. Kralj komunikacije.
To nam je zajedničko, zato ga volim.
Znamo komunicirati.
Shvatio sam da ti razni društveni krugovi otvaraju oči.
Nisam uvijek shvaćao vrijednost kazališta. Mislio sam da je to bacanje novca.
Nakon odlaska u kazalište sam shvatio. Sudjeluješ.
Iz jednoga sam razloga htio ovaj nastup.
Veoma je različito
nastupati ovdje i u Piauíju.
Kad ovdje nastupam,
mogu nastupati cijelu večer i svi će se smijati i zabavljati.
Kad se u Piauíju približi ponoć,
ljudi počnu: „Dobro sine, a sada polako završi.
Uskoro vani počinje invazija zombija, želiš se tući s njima?”
Razina sigurnosti je drukčija.
Samo Brazilci… Bio sam u 70 zemalja.
Nikad nitko nije pipao gdje mu je telefon.
Samo mi.
Zato što znamo da u pet minuta
telefon može prijeći četiri države.
Znamo, dobro?
Tako smo odrasli.
Kad si se rodio i odrastao u Teresini,
imaš teresinski mentalitet.
Ako se rodiš u Portu,
odrastao si u Portu,
imaš drukčiji mentalitet.
Vidim razliku kada dođem.
Dok jedete, mobitel vam je na stolu.
Vidim to i mislim si, bogati.
Čak nisam lopov, a želim ih opljačkati.
Sve ti tako olakšavaju.
Zbilja. Nemoguće.
Želim krasti.
Glupa pogreška.
Ali vaša je policija efikasna. Uhitit će me.
U Brazilu krive žrtvu.
Ti si kriv.
Stojiš ondje.
Ukrali su mi telefon! Gdje?
Pred kazalištem. Sami ste krivi. U ovo doba dana?
Znam da ste zvali Uber, ali u ovo doba? Molim vas.
Pomoći ćemo vam. Kamo su otišli?
Onom uličicom. Čovjek se zgrozi.
Nikad ga nećete dobiti natrag. Nestao je.
To je opasna uličica.
Sve je tako drukčije. Neke stvari čovjek mora vidjeti sam.
Šteta što je tako skupo putovati.
Da bar svi mogu vidjeti druge kulture.
Imam jednu šalu. Tko je gledao moju novu emisiju na Netflixu? My Own Show?
Hvala. Da.
Sjećate se šale o pozdravima diljem svijeta? Namaste?
Ta šala ima nastavak.
Nije dospio do Netflixa.
Ima i nastavak.
Prijatelj je rekao: „Ona šala o Indiji je tako dobra.
Zašto je nisi ispričao na Netflixu?” Jesam, kažem.
Nisi, kaže on. Jesam, kažem ja.
Nisi, kaže on.
Kažem ja: „Čovječe, ja pričam tu šalu.
Naravno da jesam.” „Pogledaj”, kaže on.
I pustim si ja.
Poslije pozdrava slijedi Afrika.
Izrezali su mi šalu! Bio sam tužan.
To je moja šala.
Slikar sam, ta emisija je moja slika.
Dugo je stvaram, istražujem. Dam sve od sebe.
Zbilja mislite da znam sve što vam govorim?
Mislite da sam ikad vidio sivog sokola?
Naravno da nisam. Istražujemo, sve provjeravamo.
Onda testiramo šale u Salvadoru, Aracajuu, gdje li već.
Ovomu su se smijali, izbacimo to.
Usavršavanje nastupa nalik je na partiju šaha.
I onda mi izrezu šalu po koju sam išao u Indiju?
Ne možete to izrezati!
Kad kupiš sliku i ne sviđa ti se kamen,
zar ćeš ga prebojiti?
Nećeš, to je umjetnost. Interpretiraj. Pomiri se s tim.
Kamenu daj novo značenje.
Jako sam se naljutio i nazvao Netflix.
Halo, Netflix!
Gdje ste?
Tko zna, možda negdje u Tesli piju kavu.
Moja šala! Nismo mi.
Zaboga. Zvao sam menadžere i pitao gdje je moja šala.
Izrezali smo je da u Indiji ne bi imao problema.
Da, da, samo izrežite šalu. Dobra odluka.
Ne želim probleme u Indiji. Da me milijarda ljudi mrzi? Ne.
To čovjeka može ubiti.
Da te milijarda ljudi odjedanput mrzi. Sav se…
Ne želim to.
Ali objasnit ću vam, možda shvatite.
Došli su i ispričao sam im šalu.
Osvježio sam im pamćenje.
Govorio sam o pozdravima diljem svijeta. Namaste.
U Indiji kažu namaste.
Božansko u meni prepoznaje božansko u tebi.
Bilo mi je čudno jer je tako duhovno.
Katkad imaš lošu vijest.
Kako poslije toga reći lošu vijest?
Božansko u meni prepoznaje božansko u tebi.
Juninho je pao s bicikla i poginuo. Ne može.
Drukčije je. Ali shvaćam, svatko ima svoj pozdrav.
U São Paulu to je poljubac.
U Rio de Janeiru dva poljupca. Gotovo.
U Švicarskoj tri poljupca.
U Grčkoj nikoga ne bih poljubio. Grčki je poljubac malo…
Malo intimniji.
Ne možeš ljudima ljubiti guzicu.
Nije nužno.
U Grčkoj ljude pozdravljaj kao mi na selu.
Izmišljamo zvukove.
Onda odemo.
I drugi čovjek…
Onda ode.
Nitko ništa nije rekao, ali razgovaralo se.
A u Indiji, namaste.
Poštujem to. Sve u redu.
Jednog dana odlazio sam iz muzeja.
Bio sam u muzeju i uzeo tuk-tuk.
Vidjeli ste ih u filmovima. Možda ih imate ovdje.
To je neka vrsta mototaksija.
Uskočite otraga, čovjek vozi. Sjedio sam straga.
Opuštao se, gledao Indiju.
Kako super.
Išli smo u hotel, odjednom je stao.
Isključio motor.
Vidim da smo stali i pitam je li sve u redu.
Što je bilo?
Pokaže mi tri krave koje leže na cesti.
Kaže: „Krava je legla.”
Nikad u životu nisam čuo takvu rečenicu.
Krava je legla. Nikad.
Kao neka izreka. „Ne mogu doći, krava je legla.”
Ja to nikad nisam bio čuo i rekao sam što mi je palo na pamet.
Krava je legla.
Jadnica, sigurno je umorna.
Ne možemo je zaobići?
„Ne”, kaže on. Pitam zašto.
„Krave su ovdje svete.
Jesu li u vašoj zemlji svete?” „Da, naravno.
Svake su nedjelje svete. Uvijek…
Ali nećemo o tome da vas ne povrijedim.”
Već sam to znao o kravama
jer sam na roštilju u São José dos Camposu upoznao Indijca.
Pitao sam ga.
Mislio sam si, otići ću.
Ne živim ondje, otići ću.
Pitat ću.
I pitam: „Tebi krave nisu svete?”
Ondje jesu, kaže on.
Aha, razumijem.
Globalizacija u najboljem obliku. Shvaćam.
Poštujem krave.
Već sam poštovao namaste, sada i krave.
Možda 98 % pokazivao sam poštovanje.
S preostalih 2 % suflirao sam kravi.
Ako želi prihvatiti. Spustio sam prozor.
Miči se, glupa kravo!
Kravu nije bilo briga.
Nije razumjela.
Samo sam čekao.
Znam, komičar sam.
Šalimo se, svašta izmišljamo.
Pretjerujemo. Nije sve smiješno.
Dodamo nešto. Ali to ne izmišljam.
Gledao sam oko sebe. Kad sam pogledao sa strane,
dijete je kenjalo kraj taksija.
Gledalo me u oči.
Kažem ja, dijete kenja i gleda me u oči.
Ma ne može tako.
Ništa.
Ništa nisam postigao.
Ne izmišljam, samo prepričavam.
Mali se pokenjao.
Obrisao je ruku u zemlju.
Samo prepričavam.
Opet je obrisao ruku u zemlju.
Mahnuo.
Tom paniranom ručicom.
I nestao među autima. Bio sam u šoku.
Mali je rukom obrisao guzicu pred mojim očima. Bože mili.
Fuj! I krave su ustale, Božje čudo.
Taksi je krenuo. Nisam mogao presaviti ruke.
Kao da me gađao govnima.
Bože mili, mali je rukom obrisao guzicu.
Imao sam majicu Brazila.
Kod hotela sam platio vozaču.
Kad sam htio otići, zazvao me.
Brazilac si?
Da, zašto? U Brazilu se ne rukujete?
Ondje da, rekoh.
Namaste.
Kad sam završio, menadžeri su…
Mislite da želim reći da svi u Indiji rukom brišu guzicu?
Niste shvatili.
To je šala
o kanalizacijskom sustavu.
Kvragu!
Ako je to problem u Brazilu, gdje ima 240 milijuna ljudi,
kako li je tek negdje gdje ima milijarda ljudi.
Iskustvo te svašta nauči.
Na putovanjima sam primijetio,
a bio sam u gotovo 70 zemalja,
da je glazba konstanta.
Dvije stvari spajaju ljude. Smijeh.
Smijete se zbog sinergije.
Možda ste ovdje i nije vam smiješno.
Ali smijete se jer se drugi smiju.
Možda ne želite pljeskati, ali svi plješću pa plješćete.
To se zove sinergija.
Često me pitaju za glazbu.
Kako to sve radiš? Toliko toga. Komičar si, glumac, mlate te.
Uvijek imaš…
Malotko zna napisati pjesmu. Otkud početi, što dalje.
Pitaju napišem li je prvo.
Što prvo odredim, žanr ili riječi?
Ovako.
„Girassol” sam napisao u vrijeme
kad mi je bilo potrebno da se tako izrazim.
Kad razgovaraš s dramatičnim ljudima,
moraš tako govoriti.
Kad razgovaraš s nepristojnima, moraš na to biti spreman.
Moraš znati koji osjećaj želiš prenijeti.
Ako želim ganuti ljude, ne mogu snimati axé.
Ako plešu, nisu ganuti.
Netko sa slušalicama plače.
Pitaš ga što mu je, kaže: "Léo Santana".
Nema šanse. Nemoguće.
Zato sam izabrao ovu melodiju…
Dok govorim o slavi.
Dok govorim o tome
što proživljavam.
O dobrim i lošim stranama. Nije sve loše.
Slavni se bune da nemaju privatnosti, ali vole reklamu.
Objave hotel u kojem su besplatno bili. I ja.
Ako izvadiš mobitel, ništa ne plaćaš.
Samo objaviš i sve je plaćeno.
No puno se toga odričem. Privatnosti. Neki put želim nestati.
Živjeti s Neymarom i nastupati samo za njega.
„Nastupat ću za tebe. Dobro jutro, Menino Ney!
Za tebe hoću.”
Neke su stvari zbilja nepodnošljive.
Dobivam darove sa svojim licem na njima. Ne želim to gledati. Užas.
Moji zaposlenici uzmu višak odjeće. Hodaju naokolo s mojim licem na majicama.
Izluđuje te to.
Ljudi me snimaju kako piškim u javnom zahodu.
Rekao sam Luanu.
„Luane, popišat ću idućega koji me bude snimao dok pišam.”
Prijatelji žele djecu samo ako sam ja kum.
Je li to sad tržište Whinderssonovog bitcoina? Nema šanse.
Što radim sa svim tim?
Odlučim kako ću to najbolje
uplesti u prekrasnu, važnu pjesmu.
Zato volite moje parodije.
Tako su slične originalu da ne trebate video.
Dovoljno je samo čuti.
Želim da danas budete moj zbor.
Gornji i donji dijelovi pjevat će drukčije.
Ovu melodiju.
Onda…
Tako. Jedan, dva, tri.
Jedan, dva, tri.
Ja ću reći…
Plaćam
Plaćam objavama
Lijepo. A donji dio ovako.
Gornji dio.
Dobro?
Manje platiš, manje radiš. Tako to ide.
Da.
Prednji red kaže, o, da.
Kad dirigent dirigira,
lijevom rukom pokaže tko pjeva.
Digne obje ruke kad želi jači glas.
Kad spusti ruke, tiho pjevaju.
Zato, gledajte moje rukice.
Služim se auto-tuneom jer kažu da izgledam kao Post Malone. Pa onda idem do kraja.
Plaćam objavama
Zaplješćite si, bili ste super.
Svi moje ime znaju
Iako je čudno
Obožavatelj si, kažeš
Ali zoveš me Anderson
Događa se.
Puno je vremena prošlo
Otkad sve se promijenilo
Kažeš da ulaznice su skupe
Ali rasprodane su
Napustio bih sve
I odselio se Meninu Neyu
Ali nema mjesta za moje prijatelje
I njegove prijatelje
Ali kad izađem
Ne moram misliti ima li tko gotovine
Jedino to mi se sviđa
Jedino dobro što donijela je slava
Sada vi.
Plaćam…
Plaćam objavama
Najbolji ste zbor koji sam ikad imao
na ovoj turneji.
Sigurno.
Jako lijepo. Čestitam!
Svladavaju me emocije. Hvala vam.
Volim to govoriti. Svaki put to kažem i ljudi to vole.
Mnogi od vas vjerojatno nikad nisu gledali zbor.
Ili jeste, ali niste pazili.
Znate li što oni rade?
Ne možete otići,
a da niste vidjeli i razumjeli što oni rade.
Rekli su da mogu izabrati ime.
Pozdravite, molim vas,
Backstreet Voices!
Da vas čujem.
Zbor se sastoji
od četiri glavna glasa.
Alt,
sopran,
bas i tenor.
Četiri glasa se spoje
i stvaraju prekrasan glas
koji stvara sinergiju
u ovoj dvorani.
Čovjek se naježi, emocije ga preplave.
Pokazat ću vam svaki.
Plaćam objavama
Samo alt.
Plaćam objavama
Sopran.
Plaćam objavama
Bas.
Plaćam objavama
Tenor.
Plaćam objavama
Svi zajedno.
Plaćam objavama
Porto, da vas čujem
Plaćam objavama
To je baš sjajno
Plaćam objavama
To je baš sjajno
Imam 56 kumčadi
Čija imena ne znam
Tirullipa
Dvanaest Enza, devet Joãoa Četrnaest Biasa
Osam Joséa i tri Ane
Nula Sebastiana
I ako mi se pripiški na zabavi
Sa sobom vodim tri tjelesna čuvara
Tjelesna čuvara
Sramim se piškiti pred trojicom
Koji mi zure u pimpek
U pimpek
Nitko ne vjeruje Kad me vide u pekari
Treba im pet-šest sekunda da shvate
Traže da se fotkamo Snimim video za cijelu obitelj
To je tako super A moja se kava hladi
Jedanput sam ušao A vlasnik je kleknuo na pod
Mislio je da sam došao S Lucianom Huckom
Mislio je da ćemo renovirati Njegovu krntiju
Ali morao sam ga razočarati
Samo sam htio kupiti kruh
Samo sam htio kruh
A plaćao sam objavom
Samo sam htio kruh
I plaćao sam objavom
Pimpek moj
Najljepši „pimpek” koji ćete ikad čuti.
Pimpek moj
Plaćam objavama
Hvala, Porto!
Laku noć!
Drugom ti to pričaj.
Hvala vam na zaradi.
Ovo je posljednji nastup. Vidimo se!
Vidimo se. Hvala, Porto!
Hvala, Porto!
Prijevod titlova: Vida Živković