Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VALLÁSI SZERTARTÁS IS LEHETNE SZÍNPAD
WHINDERSSON NUNES: VALLÁSI SZERTARTÁS IS LEHETNE
Mizu, Porto?
Portugália!
Ez az!
Mizu, fentiek?
Mizu, lentiek?
Köszönöm szépen!
Szuper!
Jött bárki Mozambikból?
Mozambikból? Te?
Angolából?
Zöld-foki köztársaság?
Vannak portugálok?
Brazilok?
Nagy tapsot nektek! Köszönöm!
Üdvözöljük a zenészünket, Luan Murilhót!
Tapsoljátok meg Luan Murilhót!
Köszönöm, hogy eljöttetek.
A mai show címe: Vallási szertartás is lehetne,
mert ma prédikálni fogunk. Oké?
Prédikációra szükség van.
Mert gyakran…
Bizonyos dolgokról meghatározott módon kell beszélni.
Hogy az emberek rájöjjenek, itt a világvége.
Ez számotokra az üzenetem ma este.
Túl jó dolgunk volt.
Minden változik. Ami régebben ritkán esett meg, most állandóan megtörténik.
Mindennap tornádókról, cunamikról hallunk. Annyi minden történik!
Pandémia.
Gkay bulijai. Rengeteg a történés.
Az ő bulijai tényleg sokszínűek. Engem lenyűgöznek.
Sosem láttam még ilyen sokféle zenei stílust egy színpadon.
Először Léo Santana. Aztán Matuê, aki ugye teljesen más.
Azt énekli: „Repülnél?” De senki sincs ráhangolódva.
Más a hangulat.
Aztán jön az Iron Maiden.
Reggel meg Fábio de Melo atya. Istenem!
Mindenki be van tépve. Van, aki imádkozik…
Itt a világvége. Minden megváltozott.
A következő 20 évet nem úgy töltjük majd, mint a korábbiakat.
Mind egyforma volt.
2000 olyan volt, mint 2001, az meg, mint 2002.
Ma már nem így van. Minden változik. Minden frissül.
Már nem az emberek hangját hallani a videóikban, hanem a Google-ét.
„Mondtam az uramnak, hogy övé a gyerek.”
„Haha!”
Te meg: „Úristen!”
Már nem ajánlhatsz szakembert az Instagramján keresztül.
Ki tudja, miket posztol?
Egyszer ajánlottam egy szakit valakinek. Megnéztem az Instagramját,
és mi volt az első videó? „Frieza!
Miért ölted meg Krillint?”
Hogyan ajánlhatnám ezt a fickót házépítésre?
Mellékeljek hozzá tájékoztatót?
„Ügyes, de hagyja ki az első videót!”
„Miért?” Én meg: „Mert dühös.”
Azt hiszed, ez egy régi mém de ez már egy új verzió.
Azt mondja a fickó: „Frieza!”
Minden olyan gyorsan történik.
Már nem késhetsz el a fodrásztól.
Öt percet a fejed lefilmezésével kell tölteniük
egy videóhoz.
Mégis, mit kellene tenned, míg a fejedet filmezik?
Mit csinálsz?
Egy törölközőbe vagy csavarva, mint egy idióta.
Ha vizet kérsz egy étteremben, a pincérek nekiállnak…
„Hagyd a műsort, tesó! Szomjas vagyok.”
Minden más lett. Eltűntek az egyszerű dolgok.
A megszokott dolgok.
Mint a telefonkönyv.
Ki látott valaha telefonkönyvet?
Egy könyv volt mindenki nevével, címével és telefonszámával.
„Hogy találtál meg?” „Benne vagy a könyvben, nem bújhatsz el.”
Telefonbetyárkodtunk. Senki sem tudta, ki van a vonalban.
Beleszóltál: „Kutyatelep?”
„Nem.” „Akkor mit ugatsz?”
Letettem. Kapják be!
Nem tudták, hogy én vagyok.
Ezeket a dolgokat ellopták tőlünk.
Az algoritmusok.
Hogy az mi?
A telefonod mögött rejlő intelligencia,
ami megmondja, hogy te vajon mit kedvelsz.
Ki sem kell mondanod, hogy nem tetszik a TikTok.
Kiveszi azt, amit nem nézel, és meghagyja, amit igen.
„Bírod a cicákat?
Nézd!” Aztán bead egy másikat.
„Nézd ahogy iszik! De aranyos!”
Hirtelen olyan vagy, mint a többi hülye. Totál rátapadsz a képernyőre.
Az én algoritmusom kiismerte, mit szeretek, és csak azt adja be.
Azaz videókat elrejtőzni képtelen betörőkről.
Nagyon jók!
A brazil zsaruk humoristák.
Videóznak. „Hol van? Nem látom.”
Ott van egy terítővel meg egy vázával a hátán.
Egy dohányzóasztal.
Óriási!
Tényleg.
Láttam egyet, vízadagolónak álcázva.
Terítőt dobott magára, és fogta a vizesballont.
A zsaruk meg: „Szerintem meglógott.
Na, iszom egy kis vizet.” Közben filmeznek.
A pali még hangokat is adott.
Túl sok Tom és Jerryt nézett.
De tényleg.
Itt a világvége.
Eddig túl jó dolgunk volt.
Háború van.
Közel van ide, így feszültek vagytok.
Mi Brazíliában nem izgulunk.
Viccelődünk rajta.
Mémeket gyártunk.
Brazília kívülálló. Velünk nem szórakozhatnak.
Senki sem.
Ez tűnhet megnyugtatónak, de engem aggaszt.
Mindig eltűnődöm, hogy velünk miért nem baszakodnak.
Mit tudnak, amit mi nem?
Ez aggaszt.
Szerintem a többi ország egy játszadozó gyereknek lát.
Erről lehet szó.
„Támadjunk?”
„Á! Hadd játsszon motorozósat!”
Aggasztott a dolog, ezért rágugliztam.
„Brazília tűzereje.”
Úgy fest,
van elég töltényünk egy kétórás háborúhoz.
Ez valami stratégia lehet.
Mert láttam a Twitteren, hogy 35 000 Viagrát vettek
a brazil hadsereg számára.
Stratégia.
Ilyenek vagyunk.
„Ha elfogyott a töltény, más fegyvert veszünk elő.”
Meg se próbáljátok!
Eszetekbe se jusson!
„Lerohannátok Brazíliát, köcsögök?”
„Nesztek! Itt van Pernambuco!” Ne már!
Megtudtam, hogy a légibázisunk a Rio Grande do Norte-i Natalban van.
Van itt valaki Natalból?
Ha natali vagy, áruld el,
ki fogja megtámadni Natalt?!
Miért ott vannak a repülők? Háromórányi repülőút São Paulótól.
Addigra vége a háborúnak.
Hogy a gépről csodálkozhassanak? „Azta! Minden elpusztult!”
Itt a világvége.
Szólj a melletted ülőnek: „Vigyázz! Jön az apokalipszis.”
Vigyázz!
Azt sem tudjuk, hogyan lesz vége a világnak.
Mert azt hisszük, különlegesek vagyunk. A legfontosabb faj a Földön.
A világnak többször vége lett, és lövésünk sincs róla.
És ha a Madarak a dobozban valóra válik? Csendben kell lennünk, különben megesznek.
Az allergiások miatt mindenki meghal.
Szólnak: „Csendet!” Én meg…
A szörny meg megöl 12 másikkal együtt.
A gyógyszer meg már nem segít.
Csak módosítja a tüneteket. Tünetmódosítóként kéne forgalmazni.
„Ettől a fájdalomcsillapítótól hányni fog. Jobb, mint a fejfájás, nem?”
A megfázás elleni gyógyszer elálmosít.
Tökéletes!
Alvás közben nem tudsz tüsszenteni.
Aki ezt kiötlötte, zseni.
Minden fordítva van.
Minden változik.
A lámpák jelentése megváltozott Brazíliában.
A zöld „szabad”, a sárga „vigyázat”, a piros „állj”.
Ki áll meg a pirosnál éjfél után Brazíliában?
„Kurvára kizárt, hogy itt megálljak.
Betörik az ablakomat egy téglával, és kirabolnak.
Megbírságolhatnak, de önvédelemre hivatkozom majd.”
Az emberek nem indulnak el, ha a lámpa zöldre vált.
Mert tudják, hogy más meg áthajt a piroson.
És beléjük rohan.
A rablók már a zöld lámpánál támadnak.
Minden megfordult. Nincs menekvés.
Brazíliában már nem tudsz Ubert hívni.
A sofőr elfogadja a fuvart, de nem érdekli.
Nem jön, pedig csak ennyit kell tennie.
Taxival kell eljutnod az Uberedhez.
Rájöttem valami megdöbbentő dologra.
Nézzük, ki lepődik meg, és ki tetteti!
Rájöttem, hogy Brazília egyes részein,
ha egy csomag fekete Halls cukorka van a műszerfalon,
akkor a sofőrnél szopással is lehet fizetni.
Néha jobb lenne nem tudni.
Engem ez nagyon zavar.
Végiggondoltam a fuvarjaimat.
„Úristen! Mi volt a műszerfalon?
Halls cukorka? Istenem!
Spórolhattam volna egy kicsit.”
A francba is! Utálom szórni a pénzt.
Zavar. Az őrületbe kerget.
Már nem akarom, hogy a sofőr hozzám szóljon. Nem ismerem a szándékait.
Azt gondolom: „Ha megszólal, megmondom neki a frankót.”
Az egyik vízzel kínált. Én meg: „Azt akarod, hogy leszopjalak?
Nekem ez nem jön be.”
A barátaim szeretnek. Azt mondják: „Ha jön a világvége,
repülőre pattansz, és elmenekülsz.”
Én meg: „Dehogy! Nem élhetek nélkületek.”
Szeretjük egymást, egy dolgot leszámítva. Mindig én kapom az elismerést.
Csakis én.
De ez nem az én hibám. Így működik a rendszer.
Mindig is így volt. Látogatottságot akarnak.
A nevem látogatottságot hoz a neten. Ezt akarják.
A minap a reptéren voltam
Manoellel és Mateusszal.
Megjelent két kisgyerek.
„Adnátok egy kis pénzt?”
Nem hordok készpénzt, így megkértem Manoelt, hogy adjon nekik.
Tétovázott, de elővett 100 reált. Mondom: „Adj még 100-at!”
Azt hiszem, a barátaim is jól állnak. Elővette a pénzt…
A paparazzók mindig követik a híres embereket a brazil reptéren.
Felbukkant egy, és egy rakás fotót csinált.
A másnapi szalagcím: „Whindersson pénzt ad a reptéren.”
A fényképen Manoel, kezében a tárcájával…
A kommentek meg: „Whindersson olyan nagylelkű!”
„Le a kalappal!”
Manoel beküldte a csoportunkba: „Whindersson olyan nagylelkű!”
Később visszakérte tőlem a lóvét. „Visszafizetnéd az adományodat?”
Én meg: „Nyugi, haver! Ez a rendszer hibája.”
Imádok Robsonnal lógni, ha részeg vagyok.
Mert ő sosem rúg be.
Én pár kortytól azonnal kótyagos leszek.
De nem úgy, mint egy európai részeg.
Az európai részegek totál őrültek.
Ti, srácok másmilyenek vagytok. Én iszom, és sírok. Értitek?
Szentimentális leszek.
„Sokat jelentesz számomra, haver!”
Érzelgős leszek. Ti nem.
Ti üvöltöztök a kocsitokkal: „Mi a fasz?” Veszekszetek vele.
Én meg: „Mit mondott neki az a kocsi, amivel így feldühítette?”
Téboly! Totál más az egész.
Szeretem Robsont.
Megkértem, hogy védjen meg.
Mert amikor iszom, az emberek levideóznak.
„Mondd ezt! Mondd azt!” Én meg megcsinálom.
Lövésem sincs.
Egyszer vakcinákról kérdeztek, mert vitát akartak vele kiprovokálni.
„Mi a véleményed?”
„Ember! Szerintem…” Részeg voltam.
„…beleegyezés nélkül be kell adni.”
A videós meg: „Mi?”
„Odaadhatnánk az őslakosoknak, hogy lőjék ránk így.”
Csak utána tudnád meg, melyik gyártmányt kaptad.
„Szerintem ez AstraZeneca volt.”
Utána tudnád meg.
Itt a világvége.
Néha Robsonnal elmegyünk iszogatni, aztán Uberrel megyünk haza.
A sofőr megőrül, amikor meglát.
„Istenem! Whindersson az én kocsimban részeg.
Megkínálom vízzel.” „Robson! Azt akarja, hogy leszopjam.
Bassza meg!
Nem megy, haver!
A sajtónak nagy napja lesz.
Szopd le te, Robson!”
Utána meg pipa rám. Én meg: „Nem az én hibám. A rendszeré.”
Tényleg itt a világvége.
A közszolgálatok nem működnek együtt Brazíliában. Hiányzik a tervezés.
Brazilként kimondhatom. Hiányzik a tervezés.
Miből fogytak ki a boltok elsőként a pandémia alatt?
A vécépapírból.
Jobban aggasztott a seggtörlés, mint az evés.
Ez jó tervezés? A segg után jön a száj?
A szolgáltatók nem kooperálnak. Nálunk két szolgáltatás volt. A szennyvíz
és a kátyújavítás.
A kátyújavítók betömték a kátyúkat.
Másnap a szennyvizesek feltörték az aszfaltot, hogy csövet cseréljenek.
Kommunikáljatok!
Brazíliában alapvető problémák vannak a szennyvízzel.
Ez önmagáért beszél. Alapvető. A szennyvíz…
- Alapvető! - Nem extra.
Nem prémium.
Nem bónusz. Alapvető.
Két csövet kell letenni
a házad előtt, hogy a szar ne ott úszkáljon.
Két csövet.
Volt egy társadalomtudomány nevű tantárgyunk.
Csak képeket kellett értelmezni.
Képek segítették a megértést.
Volt egy kép egy bokor mögött szaró gyerekről.
Ott volt a szar, aztán egy láb egy X-szel. Azt jelentette:
„Ne lépj bele! Az neked rossz.”
Az alapvető higiénia az életminőségről szól.
Van olyan brazil gyerek, aki szennyvízen kel át iskolába menet.
A szennyvízen kel át, hogy odajusson…
Büdösen ér be az iskolába.
Gúnyneve is van.
„Itt van.”
„Ki?” A gyerekek meg…
„Ki?” „Pfuj!”
A srác nem is tudja, hogy róla van szó. „Kin nevetünk?”
Szegényt porig alázták.
Néha olyan dolgokat lát, amiket nem kellene.
Egy híradásban holttestet mutatnak a szennyvízben.
„A közelben ölték meg!”
Anyagot készítenek a híradónak.
A déli hírekhez.
Miért kíváncsiak erre délben a brazilok?
Holttest nélkül nem jön meg az étvágyunk.
Nem is értem.
Látnátok apámat ebédnél!
Üvölt a tévé: „14 szúrt seb!” Ő meg csirkecsontot szopogat.
Még repetázik is. Uramisten!
A gyerekek az ilyesmit látva azt hiszik, vicces.
A riporter mögött próbálnak adásba kerülni.
Bekerülni a tévébe.
Felnőnek, de nem tudják, mi a jó, mi a rossz.
Joker-stílusú pszichopaták lesznek.
Mindenkiben ott él egy Joker. Fura kimondani, de így van.
Szólj a melletted ülőnek: „Vigyázz a Jokerrel!”
Mondd hangosabban! Félénk vagy. „Vigyázz a Jokerrel!”
- Vigyázz a Jokerrel! - Vigyázz!
Hogy mi benned a Joker?
Az a pillanat, mikor eldöntöd, hogyan reagálsz
a megaláztatásra.
Hogy mikor tör elő? Általában, mikor elgyepálnak.
De nem mindig. Nem vagyunk álszentek. Reagálunk.
Gyerekként is értünk dolgokat.
Néha verés után azt gondolod:
„Elcsesztem.” Úgyhogy megérted.
Ha szegény vagy, és összetörsz valamit, elvernek.
De te megérted.
De nem mindig a tanítás a cél. Van, hogy a megalázás.
Ezt egyből levágod.
Vegyük az én esetemet! A családom kaotikus volt.
Ezzel biztosan sokan tudtok azonosulni.
Annyi otthon a veszekedés, hogy inkább kimaradsz belőle.
Az iskolai csoportos projekteknél sosem hívtam senkit hozzánk.
„Menjünk ki a drogpiacra! Sokkal szebb.
Ott jóval többet tanulunk, mint nálam.”
Utáltam! Apám már ébredéskor pipa volt.
Anyám dettó.
Apám nekiállt kávét főzni.
„Nincs kávé ebben az átkozott házban?”
Erre anyám: „Kávét akarsz? Nesze!”
„De nincs bögre, amiből megigyam.”
A húgom rám mutat: „Ő törte össze.”
Ja.
Basszus! Nagyon gáz volt!
Nálunk a pénz volt a gond.
Hogy nem volt pénzünk semmire. Se anyámnak, se apámnak.
A bátyám lázadó volt. „Ez a kurva társadalom!”
Az ajtaján agyament poszterek voltak.
Nagyon fura gyerek volt.
A dolgok idővel megváltoztak. A szüleim jobb munkát kaptak.
A bátyám egyetemre ment, fürdeni kezdett.
Köszönt is.
„Ki ez a srác?” Ezen töprengtem.
Azt gondoltam, talán már áthívhatnék vendégeket.
Egy nap a suliban páros feladatot kaptunk.
Egy lány, aki tetszett, engem választott. Én meg: „Naná!”
Kérdezte, hová menjünk. Mondom: „Hát hozzánk!
Gyere csak!” És elindultunk.
Nem mentünk a szobámba, mert gyerekek voltunk.
Nem mentünk a szobámba. A nappaliban olvasgattuk a könyveket.
Bugyuta neveken nevettünk. „Tordesillasi békeszerződés.”
Mi meg: „Úgy hangzik, mint a tortilla.”
Anyám kijött a szobámból.
Kezében az alsóneműm.
A lányhoz lépve azt mondja:
„Biztos, hogy ezzel a szutykos kölyökkel akarsz járni?”
Majd nekiállt a humorestjének.
„Kislány! A csótányok a szobája előtt öklendeznek, aztán elmenekülnek.
Azt mondják, biztosan szarral gurigázik odabent. Szűz Máriám!”
Én meg: „Jézusom! Mit művel?”
Mi a franc ez?
Ne már!
Sokkot kaptam.
A lány szintén sokkos állapotban remegett
„Mit művel?”
Aztán anyám odalép, és háromszor rám csap az alsóneműmmel.
De miért?
Aztán a fülembe súgja:
„Mondtam, hogy egy nap mások előtt teszem meg.”
Mondom: „Á! Már értem!
Megmutatod, ki a góré. Hogy te vagy az.”
Ura voltam a helyzetnek. Mondom a lánynak: „Anyám imád poénkodni.
Ne már! Ne sírj!
Már megszoktam.” Sokkos állapotban távozott. Így remegett… Megrázta a dolog.
Tartottam magam, míg be nem értem a szobámba,
mert egy tini szobája az ő világa.
Ezért kell figyelni a szobájukra.
Ott tör rájuk a téboly.
Ott szabadul el az őrület a farkukkal.
Ez az egyetlen hely a világon, ahol van bátorságod
megnézni a saját segglyukad.
Tartottam magam, amíg be nem értem. De az ajtónál kitört belőlem…
„Soha többé
nem hozok senkit ebbe a szarfészekbe!
Ebbe a kibaszott házba!
Kibaszott ház!
Kibaszott farok!”
Annyira sírtam, hogy csuklani kezdtem.
Utálok sírni.
Ronda vagyok, ha sírok. Mint azok a kínai maszkok.
Nem csípem.
Az ajkaim felduzzadnak.
Ekkor bukkant fel a bennem élő Joker.
Mikor először néztem sírva a tükörbe.
Így…
„Nem is fájt!”
A legdurvább, hogy nem is volt koszos az alsóneműm.
Az ablakom a nyílt szennyvízcsatornára nézett.
A szobámban így mindig szarszag terjengett.
A csatorna miatt kaptam ki, basszus!
Alapszolgáltatás. Két cső megmentett volna.
Jön a világvége.
Az állatoknak annyi.
Régebben csak egy-kettő miatt aggódtunk.
Egy-kettő… Nincs gond.
„Kihalnak az arapapagájok.” Segítettünk hát rajtuk.
„Most a szőke oroszlánmajmocskák.” Bankjegyre nyomtattuk őket.
Ma 35 000 veszélyeztetett faj létezik.
Harmincötezer faj.
Ha kihalnak, az azért van, mert valaki számolja.
Nyilván. Nem találgatnak.
„Hű! Csak hat kacsa költözik el.” Nem így működik.
Van az egész mögött egy szakma.
A Google nem egy hatalmas agy, ami megválaszolja a kérdéseidet.
Valaki fogta magát, és megszerezte az információt.
A világtérkép vonalaival is eltöltött valaki egy napot.
„Ez itt Mezopotámia.”
Feltérképezte.
Ez egy csomó munka.
A szakértők, akik tanulmányozzák
a veszélyeztetett vagy újratelepített állatokat, ők biológusok.
Szeretek róluk beszélni,
tudatosítva, hogy van más is a mérnökökön, ügyvédeken, orvosokon kívül.
Rengeteg szakma van, és mind hasznos. Mindegyik fontos.
A biológusok mennek, és kidolgozzák a belüket. Ha ráguglizol
a világ leggyorsabb állatára,
megtudod, hogy a vándorsólyom az.
Egy madár, ami óránként 480 kibaszott kilométerrel repül.
Mint a Forma-1-ben.
Másodpercenként 105 métert repül.
Egy focipályányi távolságot.
Huss!
Ezt megtalálod a Google-lel.
De hogy jött rá a biológus?
„Haver! Valami repked itt.”
Sokan kockáztatják az életüket értünk.
Lehet, hogy te is.
A biztonsági őrök sok áldozatot hoznak. Minden rendezvényen ott vannak.
Még a hajukat is feláldozzák. Mind kopaszok.
Muszáj. Verekedéskor nem igazgathatod.
Azt nem lehet.
„A biztonságiak megoldották?” Megy a könyörgés: „Engedd el!
Komolyan. Elengedem, ha elengeded.
Ereszd!” Ez így nem jó.
Nem működik.
Itt a világvége.
Eddig túl jó dolgunk volt, ezt mondogatom.
Vallási szertartás is lehetne. Azt hiszitek, ez valami egyházi poén.
„Újkori lelkésznek öltözött.
Luan Murilho zenél a háttérben.
Úgy beszél, mint egy lelkész.” De nem erről van szó.
Ez nem vallási prédikáció.
A show címe ellenére sem.
De a kultúra az egyetlen, ami megkülönböztet minket az állatoktól.
Az egyetlen dolog, ami elválasztja az embert az állattól, a kultúra.
Csak az emberek kulturáltak eléggé a bálványozáshoz.
Ami most itt folyik, nem vallás, de bálványozás.
Mert mit is csinálunk?
Összegyűltünk ezen a helyen,
hogy a fajunk egyik tagját nézzük, miközben csinál valamit.
Sosem fogtok egy húsz oroszlánból álló körben egy huszonegyediket látni…
Azok meg: „Micsoda mozgás!
Basszus!” Nem.
Csak embereknél.
A kultúra sokféle formában ölt testet az életünkben.
Számomra színház formájában.
Amikor először mentem, ahogy most ti is, hogy valakit megnézzek,
úgy 17-18 éves lehettem.
De gyerekkorom óta néztem színdarabokat.
Mert ahol felnőttem,
ott folyamatosan előadták A passiót.
Ki látta azt a filmet? Kezeket fel!
Ki látta színdarabként templomban, téren vagy parádén? Tudjátok, mire gondolok.
A passió mindig is ott volt,
mikor még tanulatlan voltam.
Nem nagyvárosban éltem. Nem tudtam sokat.
Mikor a színészek kiléptek a képből, a tévé mögött kerestem őket.
És amikor azt hittük, átáshatunk Japánba?
Így jártam én A passióval.
Azt hittem, ő tényleg Jézus.
Értitek?
Az idős nénikkel együtt sírtam.
Sírtak: „Az a szegény ember!”
Én meg: „Ugye? Minden évben ezt teszik vele.
Vajon mit vétett?” Nem értettem.
A főszereplőre koncentráltam.
A plakáton ugye ott van Jézus a kereszten,
ezért Jézusra figyeltem.
A történetben van egy római katona,
aki keresztre feszítés közben Jézusba szúrja a lándzsáját.
Megtudtam, hol lakik, és elmentem hozzá.
Négy kis barátommal együtt.
„Azt hiszed, kemény vagy?” Zabosak voltunk.
„Szerencséd, hogy túlélte.”
Mert láttam a Jézust játszó színészt a főtéren.
„Jézus Nike cipőt hord?
Istenem!
Biztos megérdemli.”
Rájöttem, hogy ő nem Jézus, mert a fickó elszúrta.
Hadd magyarázzak el valamit!
Még azoknak is, akik otthon nézik…
Nem a vallásról beszélek.
Ez egy technikai kérdés.
A kábelekről van szó.
Oké? A színfalak mögött.
Azokat a kereszteket nem tíz évvel korábban állították fel.
Előző nap állították fel őket, és inoghatnak.
Értitek?
Az egyik jelenetben Jézus már halott volt.
Gyakorlatilag nem tudott mozogni. Ugye?
Mindannyian ismerjük a történetet.
Keresztre feszítik, felmegy a mennybe,
a sírboltba teszik, és három nap múlva feltámad.
Nem Jézusról, Istenről vagy a vallásról beszélek.
Ő mindenható. Itt van a fejemben.
Nem kell elmagyaráznom.
A kereszt előredőlt.
Senki sem akar pofára esni.
Ez emberi ösztön.
Ha a forró serpenyő megéget: „Baszd meg!”
Nem tudod visszatartani.
Halott volt. A kereszt előredőlt, ő meg…
„Gyorsan letelt az a három nap, haver!”
Így tudtam meg, hogy ő nem Jézus.
És akkor szerettem bele a színházba.
Rájöttem, hogy bele lehet bújni mások bőrébe.
Ezt addig nem tudtam.
Beleszerettem a színházba.
Mindenáron színházba akartam menni, még ha ismeretlenek is a szereplők.
Mert ott az isten háta mögött mindig van a darabban egy sorozatszínész.
„Ő az a fickó a Senhora do Destinóból!” Rá mindenki kíváncsi.
De előfordult, hogy nem jött híresség.
De ha volt egy fura nevű szereplő,
már szóltam is a haveroknak: „Hé! Benne lesz Eduardo Spalastrines.”
„Az meg ki a tököm?”
„Ilyen névvel csak jó lehet.”
A suliban meg: „Láttad?”
„Mit?” „Jön Eduardo Spalastrines.”
„Kicsoda?” „Lövésem sincs, ki az.
Derítsük ki együtt!”
És elmentem rá.
A színház a kisvárosokban kemény dió.
A szülővárosomban 30 000 ember él.
Anyáméban, amiről beszélek, kétezer.
A férfiak szexisták.
Nem akarnak színészkedni, tunikát viselni.
„Én ugyan nem veszek fel kosztümöt, haver.”
Nem akarnak angyalszárnyat viselni.
Ha lefoglalnál egy széket, rajzolj rá egy fütyköst!
Akkor senki nem fog ráülni.
Ha 12 órás műszakból jön a pali, és meglátja, azt mondja: „Mekkora barmok!
Szívatni akarnak.” Nem ül le oda.
Szóval nálunk a színházban mindenki meleg volt. Mindenki.
A fiúk mérnökök akartak lenni, de beterelték őket a színházba.
A darabban megkérdezik: „Jézust vagy Barabást engedjük el?”
Mindenki: „Barabást!”
Ugrándoznak.
Őrület volt!
A színház kemény dió, mert nincs elég mikrofon.
Van 300 színész, de nincs elég mikrofon.
Ezért előre felveszik a mondatokat.
Lejátsszák a felvételt, a színészek meg rátátognak.
De a hangot stúdióban veszik fel, így nem látják a díszletet.
Nem látják a jelmezes színészeket, sem Galileát.
Ezért nincs érzelmi töltet, és…
„Nem tudom.
Esküszöm, hogy nem.”
A próbán mindenki jelmezben van, gyönyörű a díszlet.
Jön Poncius Pilátus, és bejátsszák a hangot.
Nem tudom.
Esküszöm, hogy nem.
Mit tesz a színész? Megpróbálja játékkal ellensúlyozni.
Fura.
Mint a Narutóban.
A színész meg…
Nem tudom.
Esküszöm, hogy nem.
Itt a világvége.
És amikor látod, hogy a világ véget ér, olyan döntéseket hozol,
amiket normál elmeállapotban nem hoznál meg.
Egyszer a fejembe vettem, hogy bokszolni fogok Popóval.
De nem felkészületlenül.
Informálódtam.
Kutattam. Olvastam.
Megtanultam az ökölvívás alapjait.
Jó tudni a dolgok elméleti hátterét.
Azt kérditek: „Mi a humor?”
Én meg azt mondom: „Időzítés.”
Nincs rá jobb definíció. Az időzítés a lényeg.
Egy rossz poén is vicces a megfelelő pillanatban.
„Hű! Ez hatásos volt!” De ha jó a poén, csak rossz az időzítésed? „Seggfej vagy!
Hogy van képed ilyet mondani?”
Minden az időzítésen múlik.
Szavak nélkül is jót röhögsz a legjobb haveroddal.
Ha úgy néztek egymásra, máris…
Elfordulsz, és próbálod visszatartani a röhögést. „Ne már, haver!
Hagyd már abba! Itt egy holttest.
Ne csináld már!”
Az ökölvívás is a mozdulatok megfelelő időzítéséről és az anatómiáról szól.
„Üss meg!” De te rosszul csinálod.
De aztán megtanulod.
„Fordul a csípő meg a láb is. Mechanikus erőt állítasz elő,
és nagyobbat ütsz, mint gondolnád.”
Megtanultam.
De elfelejtettem egy apróságot.
Hogy Popó ezeket már mind tudta.
Már vagy harminc éve.
Az első menetben úgy elgyepált, hogy az már szégyen!
A közönség: „Hajrá!” A fejem meg hátravágódik…
Én meg: „Ez meg mi volt?” És jött a következő.
Popó nem is csinált semmit, csak ezt.
Én meg: „Mi a franc ez?”
Az első menet végén zavarodottan ültem le a székre.
Második menet. „Koncentrálj!”
Egy másodperc múlva a fejem megint…
Mondom: „Haver!
Ez csak a fejemben van.”
Próbáltam meggyőzni magam. Az agy ereje.
Szemben az ellenfél.
Ütlegelhet, én mégsem érzem. Őrület!
A fejem meg közben…
Azt hittem, Tirullipa rángatja a hajam.
„Fejezd be!” Csak folytatódott. „Hagyd már abba!”
A második menet után ránéztem a képernyőre.
Popó ott ütlegelt. Mondom: „Istenem!”
A keze lassítva olyan volt, mint egy kaméleon nyelve.
Úgy húzta vissza, hogy… „Basszus!”
Harmadik menet. Elporolt, mint valami szőnyeget.
Mint amikor anya kiporolja a piszkos szőnyeget.
Fellógatja, és jól odasóz neki a szőnyegporolóval.
Ezt éreztem. Nyolc meneten át.
De csak három szólt a harcról.
A többit inkább gyilkossági kísérletnek nevezném.
Élőben közvetítették. Mindenki látta, de senki nem tett semmit!
„Szeretlek.” Mondják. Aznap nem szerettetek!
Az egész életem megváltozott a negyedik menetben.
Tényleg. Nyíltan bevallom nektek.
Az biztos,
hogy humorista, színész és énekes vagyok, de elsősorban
egy igazi túlélő.
Az első három menetet nyugodtan lehetett közvetíteni a tévében,
de a negyedik után átment pornóba.
„Egy öreg elfenekel egy iskolás fiút.”
Kész őrület volt!
A negyedik menetben Popót totális stratégiaváltásra késztettem.
Addig csak az arcomat ütötte.
Három menet után jól el is zsibbadt.
Elkezdtem előretörni. Az orrom már úgyis eltört.
Különben is, mire való egy orr?
Kinek van rá szüksége?
Ezt ő is észrevette.
Ezért onnantól a fülemet vette célba.
Azt a pillanatot mindenki látta.
Keresni kezdtem Vitor Belfortot, Anderson Silvát, Mike Tysont…
Rettegtem. De meg tudom magyarázni a történteket.
Amikor eltalálta a fülemet,
megszólalt a gong.
A fejemben utána
viszont végig ott csengett.
Nem tudtam, hogy vége a menetnek. Popó leült, én meg még kerestem őt.
„Hol az a vén szarházi?”
Aztán megláttam, hogy leült. Mondom: „Elfáradtál?
Öreg vagy!” A bíró meg: „Üljön már le!”
Mondom: „De hülye vagyok! Bocs!” Aztán leültem.
Az ötödik menetre a P betű leesett a „Piauí” tetoválásomból.
Az „í” meg felcsúszott a seggembe. Az ékezet azóta sincs meg.
Hatodik menet.
Arra nem emlékszem. A hatodik menet…
Csak villanások vannak.
Felvillan egy kép, aztán hirtelen eltűnik.
Emlékszem, hogy felkiáltottam: „Ne!” Aztán megint sötétség.
A hetedik menetre emlékszem.
Emlékszem rá, mert azt gondoltam:
„Ha kell, rúghatok is,
amikor nem figyel.”
Dehát nem szabad.
A bokszban nem támadhatsz övön alul.
A nyolcadik menetben
már egész másképp élveztem a bunyót.
Már nem is voltam ott Popóval.
Csak a testem ellen küzdött.
Én „transzcendens módon” kívülről figyeltem.
Onnan néztem, ahogy gyepál, mintha élvezné.
„Mi szükség erre?”
Körülnéztem, és embereket láttam,
akik nem is voltak ott.
Michael Jackson is ott volt. „Ugyan!
Nem kell bizonyítanod semmit.” „Tényleg nem.”
Figyeltem. Körülnéztem a csarnokban.
Egy rakás embert láttam ott.
Anyám nem jött el, de apám igen.
Láttátok, ahogy nevettem?
Elvertek, mégis nevettem.
Apámat figyeltem a nézőtéren.
Popó meccsei miatt éjjel mindig fent maradt.
Most meg nézi, hogy a fiát elagyabugyálja. Vágjátok?
Apám fel volt villanyozva. Úgy szurkolt, mint még soha.
„Hajrá, Popó!”
Istenem!
Jesszusom!
Haver! A bunyó végül befejeződött.
Döntetlen lett.
Basszus! Nem te döntesz,
hanem a bíró.
Ő Popó kezét emelte fel,
Jézus meg az enyémet.
Mindenki boldog volt.
De haragudtam a barátaimra.
Dühös voltam, mert gúnyolódtak.
Mondom: „Haver!”
„Túl későn adták azt a bunyót.
Majdnem elaludtam.” „Na és én?”
Jézusom! Nem szép dolog ilyet mondani.
Folyton azt kérdik tőlem, hogy bírtam volna-e még.
Én meg:
„Ja, akár még 20 menetet is, ha csak ketten lettünk volna.
Csakhogy Popón és rajtam kívül Tirullipa is ott volt.”
Hogy koncentrálsz nyolc meneten át,
miközben azt ordibálja: „Ne öld meg, Popó!”?
Sehogy.
Nem tudsz.
Tirullipa fantasztikus! A kommunikáció királya.
Ebben hasonlítunk. Ezért kedvelem.
Jól kommunikálunk.
Rájöttem, hogy különféle körökhöz csatlakozni tanulságos.
Nem mindig értékeltem a színházat.
Pénzkidobásnak tartottam.
De elmentem, és megértettem. A részévé váltam.
Ezért is akartam itt fellépni.
Óriási a kontraszt az itteni
és a piauíi fellépések között.
Ha itt lépek fel,
egész éjjel nyomhatom, és mindenki jól mulat, jókat nevet.
Piauíban éjfél környékén
az emberek elindulnak hazafelé. „Jó, fejezd be!
Odakint támadnak a zombik. Te fogod legyűrni őket?”
Az nem ilyen. Ott más a közbiztonság.
Ilyen csak Brazíliában van. 70 országban jártam.
Máshol még nem láttam senkit, aki a telóját keresi.
Csak nálunk.
Mert mi tudjuk, hogy az öt perc alatt
négy különböző államot is képes bejárni.
Tudjuk. Értitek?
Így neveltek minket.
Ha Teresinában születtél és nevelkedtél,
elsajátítod a helyi mentalitást.
Ha Portóban születtél,
és itt is nőttél fel,
akkor más a mentalitásod.
Portugáliában látom a különbséget.
Evés közben a telefonotok kint van az asztalon.
Mondom: „Hű!
Nem is vagyok tolvaj, mégis lenyúlnám tőlük,
annyira megkönnyítik!”
Komolyan! Ilyen nincs!
Tökre lenyúlnám.
Alapvető hiba.
De a rendőrség itt hatékony. Jön, és letartóztat.
Brazíliában az áldozatot hibáztatják.
Az egész a te hibád.
Ott állsz, és…
„Ellopták a telómat!”„Hol?”
„A színház előtt.” „Magadnak köszönheted. Ilyenkor elővenni?
Tudom, hogy Ubert hívtál, de akkor is: ilyenkor? Ne már!
Hadd segítsünk! Hol történt?”
„A sikátorban.” „Szent ég!
Akkor sosem kapod vissza! Annak annyi.
Az egy veszélyes sikátor.”
Tök más itt minden. Van, amit a saját szemeddel kell látnod.
Kár, hogy ilyen sokba kerül az utazás.
Bárcsak mindenki megismerhetne más kultúrákat!
Volt egy poén.
Ki látta a Netflixen az utolsó műsoromat?
Köszönöm. Ez jó.
Emlékeztek más nemzetek köszöntéseire? Namaste! Megvan?
Annak a poénnak van folytatása.
A Netflixen kihagyták.
Pedig folytattam.
A haveromnak nagyon tetszett az Indiáról szóló poén.
„Miért nem mondtad el a Netflixen?” „Dehát elmondtam!”
Azt mondja: „Nem.” Mondom: „De.”
Erre ő: „Nem.” Mondom: „De.”
Azt mondja: „Nem.”
Mondom: „Haver! Az én poénom, csak tudom!
Még szép!” Erre ő: „Nézzük meg!”
Lejátszottam.
A köszönős poén után Afrikához ugrik.
„Basszus! Azt a poént kivágták!” Kiakadtam.
Ez az én művem.
Mint egy festő alkotása. A műsor az én festményem.
Időbe telik felkészülni, anyagot gyűjteni. Mindent beleadok.
Vagy elhittétek, hogy mindent tudok, amiről beszélek?
Szerintetek láttam már vándorsólymot?
Ugyan már! Kutatómunkát végzünk, hogy a műsor sikeres legyen.
A poénokat például Salvadorban, meg Aracajuban teszteljük.
„Nevettek rajta. Akkor ezt emeljük ki!”
Tökéletesíted, mint a sakkjátékodat.
Erre kivágják a poént, ami miatt elutaztam Indiába?
Ilyet nem tehetnek.
Ha egy festményen nem tetszik egy szikla, akkor fogod, és átfested?
Nem, mert ez művészet. Értelmezd!
Dolgozd fel!
Adj új jelentést a sziklának!
Pipa voltam. Felhívtam a Netflixet.
„Halló! Netflix?
Hol vannak?”
Ki tudja? Lehet, hogy épp egy Teslában kávéznak.
„A poénom.” „Nem mi voltunk.”
„Ne!” Hívom a menedzsereimet: „Mi lett a poénnal?”
„Kivágtuk, mert szerintünk bajba kerülhetsz miatta Indiában.”
Mondom: „Helyes. Jól tettétek.
Nem akarok gondot Indiában. Hogy egymilliárd ember utáljon? Nem.”
Az életveszélyes.
Ha egyszerre egymilliárd ember utál,
akkor…
Azt nem akarom.
„De hadd magyarázzam el, hogy értsétek!”
Eljöttek, és előadtam nekik a poént.
Emlékeztettem rá őket.
Más országok köszöntéseiről beszéltem. Namaste!
Így köszönnek Indiában.
„Isteni létem felismeri isteni léted.”
Furának találtam, mert annyira spirituális!
Van, hogy rossz hírt kell közölnöd. Egy ilyen köszönés után mégis hogyan?
„Isteni létem felismeri isteni léted. Juninho motorbalesetben meghalt.” Ne már!
Annyira más! De megértem. A helyi köszönés egyedi.
São Paulóban egy puszit adnak.
Rio de Janeiróban kettőt. Ennyi.
Svájcban hármat.
Görögországban nem puszilnék meg senkit. A görög puszi az…
Az intimebb dolog.
Segglyukat nem puszilgatunk.
Arra semmi szükség.
Értelmetlen.
Görögországban köszönj úgy, ahogy mi vidéken!
Fura hangokat adunk ki…
És megyünk tovább.
A másik meg…
És megy tovább. Senki nem mondott semmit, mégis mintha beszélgettetek volna.
Indiában ilyen a namaste. Tiszteletben tartom. Elfogadom.
Egyszer egy múzeumból jövet beszálltam egy motoros riksába.
Filmekben biztos láttatok ilyet. Meg talán itt is.
Olyan, mint egy kis motortaxi.
Beülsz a vezető mögé. Én is ezt tettem.
Ellazulva nézegettem Indiát.
„Hű de klassz!”
De a hotel felé menet egyszer csak megálltunk.
Motor leállít. Mondom: „Mi van? Minden rendben?
Mi történt?”
A taxis rámutat az úton fekvő három tehénre.
Azt mondja: „Elfekvő tehén.”
Ilyen szóösszetételt még nem hallottam.
„Elfekvő tehén.” Soha életemben.
Mint egy indoklás. „Nem mehetünk tovább. Elfekvő tehén.”
Mivel még sosem hallottam ilyesmit, kimondtam, ami az eszembe jutott.
„Elfekvő tehén.”
Mondom: „Biztos elfáradt szegény.
Nem tudjuk kikerülni?”
Erre ő: „Nem.” Mondom: „Miért?” „A tehén nálunk szent állat.”
„Indiában? Szent állat?” „Igen. Persze.”
„Vasárnaponként nálunk is szent. A húsát…
Hagyjuk is, nehogy megbántsalak!”
Tudtam a tehenekről,
mert egy indiai sráccal együtt barbecue-ztam São José dos Camposban.
Meg is kérdeztem tőle.
Gondoltam, utána úgyis lelépek.
„Nem a közelben lakom, tök mindegy.
Megkérdezem.”
„Számodra a tehén szent állat?”
Erre ő: „Indiában.”
Mire én: „Értem.”
Ez globalizáció a javából. Értem már.
Tisztelem a teheneket.
A namastét már tisztelem. Innentől a teheneiket is.
Nagyjából 98%-ig megadtam a tiszteletet.
2% a tehénnek tett javaslataimról szólt.
Hátha elfogadja. Letekertem az ablakot, és…
„Tűnés innen, hülye tehén!”
Rám se hederített.
Nem értette.
Én meg csak vártam.
Tudom, humorista vagyok.
Viccelődünk. Sztorikat találunk ki.
Eltúlzunk dolgokat. Nem minden szó vicces.
Kiszínezünk ezt-azt, de ez nem kitaláció.
Nézelődtem, és amikor oldalra tekintettem,
láttam, hogy egy kölyök a taxi mellett kakkant.
Egyenesen a szemembe nézett.
Mondom: „Ez a kölyök szarás közben engem bámul.
Ezt mégsem hagyhatom.”
Semmi.
Nem csináltam semmit.
Nem kamu. Elmesélem, mi történt. A kölyök végzett a kábelfektetéssel,
és beletúrt a porba.
Csak elmesélem.
Újra beletörölte a kezét a porba,
és pápát intett!
A kis bepanírozott kezével.
Aztán eltűnt a kocsik között. Sokkot kaptam.
„Az a kölyök előttem törölte ki a seggét.
Istenem!
Pfuj!” De isteni csoda történt, a tehenek felálltak.
Elindultunk, de nem tudtam karba tenni a kezem.
Mintha a kölyök szarral dobált volna meg.
„Istenem! A srác a kezével törölte ki a seggét!”
Brazil póló volt rajtam.
A szállodánál kifizettem a sofőrt,
és elindultam, amikor utánam szólt: „Hé!
Maga brazil?”
„Ja. Mert?” „Ott nem szokás kezet fogni?”
Mondom: „De, ott igen.
Namaste!”
A végén a menedzsereim csak néztek.
„Azt hiszitek, hogy szerintem minden indiai a kezével törli a seggét?
Akkor nem értitek. Ez egy vicc.
A csatornarendszerről.”
Basszus!
Ha ez a 240 millió fős Brazíliában problémát jelent,
mit okozhat egy egymilliárd fős országban?
A tapasztalat jó tanítómester.
Ezt az utazásaim során megfigyeltem,
és ugye közel 70 országban jártam már, ahol a zene mindig jelen van.
Két dolog hozza össze az embereket. A nevetés…
A közösség ereje az, ami megnevettet.
Eljöttél, és ha nem is tetszik a műsor,
azért együtt nevetsz a többiekkel.
Ha nem is akarsz tapsolni, de a többiek tapsolnak, te is rákezdesz.
Ezt hívják szinergiának.
Sokszor kérdeznek a zenéről.
„Hogy bírod?
Annyi mindent csinálsz! Kabaré, színészkedés, elvereted magad. Mindig…”
Nem sokan tudnak dalt szerezni. Nem tudják, hol is kezdjék.
Azt kérdik: „Először komponálsz?
Mi van meg előbb? A műfaj vagy a szöveg?”
A helyzet az,
hogy a „Girassolt” olyankor írtam,
amikor ily módon kellett magam kifejeznem.
Ha valaki a drámai hangot igényli,
te annak megfelelően beszélsz.
Ha udvariatlan emberhez szólsz, számítanod kell a durvaságra.
Figyelembe kell venned, hogy mit akarsz közvetíteni.
Ha meghatót szeretnék, nem írhatok axé zenét.
Tánc közben nem fognak meghatódni.
Egy fülhallgatós fickó sír.
Megkérded miért, mire ő: „Léo Santana.”
Ilyen nincs. Kizárt.
Ezért választottam ezt a dallamot.
Hogy a hírnévről énekeljek,
és elmondjam,
mit élek át.
A jót és a rosszat is. Nem minden rossz.
A celebek féltik a magánéletüket, de imádnak promózni.
Posztolni a hotelről, ahol ingyen megszálltak.
Ha előkapod a telót, nem kell fizetned.
Ennyit csinálsz, és már rendezted is. De én sokat feláldozok a magánéletemből.
Néha jó lenne eltűnni. Összeköltözni Neymarral, és csak neki fellépni.
„Csak neked lépek fel. Jó reggelt, Menino Ney!
Csak neked.”
Vannak dolgok, amiket ki nem állhatok.
Ajándékokat kapok a saját arcképemmel. Ne már!
Ki nem állhatom!
Az alkalmazottaim hordják, amit én nem.
Jönnek-mennek, a pólójukon meg ott az arcképem.
Megőrülök tőle!
Az emberek lefilmeznek a nyilvános vécében.
Mondtam is Luannak.
„Ha még valaki lefilmez pisilés közben, le fogom hugyozni.”
A spanjaim úgy lesznek szülők, ha én leszek a keresztapa.
Mi ez itt? Whindersson bitcoinpiaca?
Ne már!
Hogy dolgozzak fel ennyi mindent?
A legjobb módját választom.
Egy gyönyörű, sokatmondó dalba foglalom. Ezért szeretitek a paródiáimat.
Úgy hasonlítanak az eredetire, hogy nem kell a kép.
Elég csak hallgatni.
Szeretném, ha ma ti lennétek a kórus.
A lent és a fent ülők mást fognak énekelni.
A dallam a következő.
Aztán ti jöttök.
Ennyi. Egy, kettő, három…
Egy, kettő, három.
Én azt éneklem:
Úgy fizetek…
Úgy fizetek, hogy posztolok
Szép! A lent ülők ezt éneklik…
A fentiek meg ezt…
Oké?
Olcsóbb jeggyel kevesebbet énekelsz. Így működik.
Jó.
Az első sorban: „Király!”
Egy karmester
a bal kezével jelzi, hogy ki következik.
Mindkét keze felemelésével erőteljesebb éneklést kér.
Ha leengedi őket, lágy éneklést vár.
Ezért figyeljétek a kezemet!
Auto-Tune-t használok, mert állítólag Post Malonéra hasonlítok.
Jól beleélem magam.
Úgy fizetek, hogy posztolok
Tapsoljátok meg magatokat! Szuper!
Mindenki tudja a nevemet
És bár ez elég furcsa
Rajongóm vagy, te mondtad magadra
Mégis Andersonnak szólítasz
Megesik.
Olyan régen volt
Azóta minden megváltozott
Azt mondtad, a jegyek sokba kerülnek
Mégis kiárusították őket
Kedvem lenne itthagyni csapot-papot
És összeköltözni Menino Neyjel
Csak nála a haverjaim nem férnének el
Együtt az övéivel
De mikor bulizni megyek
Nem kell aggódnom Hogy lesz-e nálunk készpénz
Ezt az egyet bírom csak ebben
Ez az egy jó csak a hírnévben
Ti jöttök.
Úgy fizetek…
Úgy fizetek, hogy posztolok
Eddig ti vagytok a legmenőbb kórus
ezen a turnén.
Nem is kérdés.
Nagyon szép! Gratulálok!
Elérzékenyültem. Köszönöm.
Imádom kimondani. Mindig kimondom, és imádják.
Sokan közületek talán még sosem láttak kórust.
Vagy ha mégis, nem érdekelt.
Tudjátok, mi a dolga?
Nem engedlek haza titeket anélkül,
hogy megértenétek, mire való egy kórus.
Azt mondták, el is nevezhetem.
Szóval nagy tapsot kérek
a Backstreet Voices kórusnak!
Hadd halljam!
Egy kórus
négy fő szólamból áll.
Alt,
szoprán,
basszus és tenor.
Ez a négy szólam együtt
gyönyörűen szólal meg,
és szinergiát teremt itt,
a színházban.
Beleborzongsz, elérzékenyülsz.
Bemutatom mind a négyet.
- Úgy fizetek, hogy posztolok - Úgy fizetek, hogy posztolok
Csak az alt!
- Úgy fizetek, hogy posztolok - Úgy fizetek, hogy posztolok
Szoprán!
- Úgy fizetek, hogy posztolok - Úgy fizetek, hogy posztolok
Basszus!
- Úgy fizetek, hogy posztolok - Úgy fizetek, hogy posztolok
Tenor!
- Úgy fizetek, hogy posztolok - Úgy fizetek, hogy posztolok
És most együtt!
- Úgy fizetek, hogy posztolok - Úgy fizetek…
- Úgy fizetek, hogy posztolok - Úgy fizetek, hogy posztolok
Porto! Hadd halljam !
- Úgy fizetek, hogy posztolok - Úgy fizetek, hogy posztolok
Ez nagyon bejön nekem
- Úgy fizetek, hogy posztolok - Úgy fizetek, hogy posztolok
Ez nagyon bejön nekem
Van ötvenhat keresztgyerekem
A nevüket nem ismerem
Tirullipa
Tizenkét Enzo, kilenc João, tizennégy Bias
Nyolc José és három Ana
Sebastianából egy sincs !
És ha pisilni szeretnék egy buliban
Három biztonsági őrt viszek magammal
Három biztonsági őrt
Szégyenlősen pisilek előttük
Kukkolják a cerkám
A cerkám !
Senki sem hisz a szemének Mikor meglát a pékségben
Öt-hat másodperc mire felfogják
Fotókat akarnak Videót készítünk az egész családnak
Ez mind nagyon zsír De a kávém közben kihűl
Egyszer, mikor kenyérért mentem A tulaj térdre esett
Azt hitte, Luciano Huck is eljött velem
Hogy felújítsa neki az öreg Ütött-kopott verdát
De csalódást kellett neki okoznom
Csak egy kis kenyérre vágytam
És úgy fizetek érte, hogy posztolok
Csak egy kis kenyérre vágytam
És úgy fizetek érte, hogy posztolok
A cerkám
Ilyen szépet még nem hallottál?
- A cerkám - A cerkám
- Úgy fizetek, hogy posztolok - Úgy fizetek, hogy posztolok
Köszönöm, Porto!
Jó éjszakát!
Vallási szertartás is lehetne.
Kösz a lóvét!
Ez volt az utolsó, de még találkozunk!
Viszlát! Köszönöm, Porto!
Köszönöm, Porto!
A feliratot fordította: Török Lajos