Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ПРОПОВІДЬ ДО ХОРУ СЦЕНА
ВІНДЕРССОН НУНЕС: ПРОПОВІДЬ ДО ХОРУ
Як справи, Португаліє?
Португаліє!
Так!
Люди на балконах?
Люди в залі?
Дуже дякую.
Круто!
Тут є хтось із Мозамбіку?
З Мозамбіку? Ви?
З Анголи?
З Кабо-Верде?
З Португалії?
З Бразилії?
Поаплодуйте собі. Дякую.
Привітаймо музиканта, Луана Мурільйо.
Поаплодуйте Луану Мурільйо.
Дякую, що прийшли.
Назва цього шоу «Проповідь до хору»,
бо ми будемо проповідувати, так?
Проповідь необхідна.
Бо часто,
щоб говорити про певні речі, треба говорити певним чином.
Щоб люди зрозуміли, що світу скоро кінець.
Це моє послання до вас. У нас усе було надто добре.
Усе змінюється. Те, що було рідкістю, тепер відбувається постійно.
Щодня ми чуємо про торнадо чи цунамі.
Стільки всього відбувається.
Пандемії.
Вечірки в Гкай. Стільки всього відбувається.
Ні, вечірки Гкай справді вражають своєю еклектичною музикою.
Я ніколи не бачив стільки музичних стилів на одній сцені.
По-перше, Лео Сантана. А ще Matuê, у якого зовсім інший стиль.
Він співає: «Політаємо?» Усім пофіг.
Інша атмосфера. Потім виходить «Айрон Мейден».
Уранці Отець Фабіо де Мело. Боже мій!
Усі під кайфом, накурені, хтось молиться…
Кінець світу наближається. Усе інакше!
Наступні 20 років не будуть такими, як попередні.
А 21-ше століття незмінне. 2000-й схожий на 2001-й, 2001-й на 2002-й.
Та не зараз, зараз усе постійно змінюється, оновлюється.
Уже навіть не людські голоси озвучують відео, а голоси гуглу.
«Я сказала чоловікові, що це його дитина. Ору».
Кажеш: «Боже мій».
Більше не можна давати людям інстаграм інженера.
Хтозна, що він опублікує.
Я порекомендував декому друга-інженера.
Я зайшов на його сторінку,
у першому відео було: «Фріза!
Нащо було вбивати Крілліна?»
Як я маю порекомендувати його для будівництва будинку?
Варто застерегти? «Він талановитий, та не дивись перше відео».
«Чому?» Я скажу: «Бо він злющий».
Думаєте, це старий мем, та з нього вже зробили ремікс.
Чувак каже: «Фріза!»
Усе відбувається так швидко.
Уже не можна запізнюватися до перукаря.
Бо їм ще п'ять хвилин потім зачіску твою знімати
на відео.
Що робити, поки хтось знімає твою голову?
Що робити?
Тебе, як дурника, загорнули в рушник.
Коли замовляєш воду в ресторані, то офіціанти такі…
«Припини, чуваче. Я хочу пити».
Усе інакше. Ми втратили прості речі.
Щоденні речі.
Типу телефонних книг.
Хто тут бачив телефонну книгу?
Це була книга з іменами, адресами та телефонами.
«Як ти мене знайшов?» А ти: «Твоє ім'я у книзі, не сховаєшся».
Ми розігрували людей по телефону. Вони не знали, що це ми.
«В одязі працюєте?» Чуєш: «Ні». Тоді: «То ви працюєте голі?»
Кинули слухавку. До біса.
Ніхто не знав, що це я.
Ось ці речі в нас відібрали.
Алгоритмами.
Що це?
Штучний інтелект у вашому телефоні,
який обирає, що вам сподобається.
Не треба казати: «Мені не подобається "Тікток"».
Він підбирає для вас лише бажаний контент.
«Любиш котів?
Заціни». Тоді він надсилає ще.
«Поглянь, як він п'є». І ти: «Як мило».
І потім ти, як усі інші йолопи, приклеєний до телефону.
Мій алгоритм зрозумів, що мені подобається, і показує мені це.
Відео з крадіями, що не можуть сховатися.
Круто.
Бразильські копи — коміки.
Вони знімають: «Де він? Я його не бачу».
А він там зі скатертиною і вазою на спині…
Як журнальний столик.
Як же смішно.
Справді.
Бачив одного, замаскованого під кулер.
Чувак накинув скатертину і тримав баклагу…
Поліціянти зайшли й сказали: «Схоже, він утік.
Просто води поп'ю». Вони це знімали.
Хлопець навіть видавав звуки…
Він передивився «Тома і Джеррі». Ну його нафіг.
Світу скоро кінець.
У нас усе було дуже добре.
Іде війна.
Вона вже близько, тож ви напружені.
Ми, бразильці, узагалі не напружені.
Ми жартуємо про це.
Робимо меми.
Бразилія — пасивна країна. Нас не займають.
Ніхто не чіпає.
Здається, що це класно, але мене не втішає.
Я постійно дивуюся, чому ніхто нас не чіпає.
Що вони знають, чого ми не знаємо?
Я хвилююся.
Думаю, інші країни сприймають нас як дитину, яка грається…
Мабуть, так.
«Нападати?» А вони: «Ні, хай грається моциком».
Я хвилювався, тому погуглив.
«Вогнева міць Бразилії».
Очевидно,
куль вистачить на дві години війни.
Має ж бути стратегія.
Бо я у твіттері побачив, що для армії Бразилії закупили 35 00 пігулок віагри.
Стратегія!
Ось такі ми.
«Закінчаться кулі? У нас є інша зброя».
Навіть не намагайтеся.
«Хочеш захопити Бразилію, вилупку?
Ось тобі Пернамбуко». Нізащо.
Я дізнався, що наша авіабаза в Наталі, Ріо-Гранде-ду-Норті.
Є хто з Наталу?
Якщо ти з Наталу, скажи,
хто має на нього напасти?
Чому там літаки?
До Сан-Паулу три години польоту, війна до того закінчиться.
Зможете собі з літака глянути. «Так, усе згоріло».
Світу скоро кінець.
Скажіть братану поруч: «Стережися апокаліпсиса».
Стережися.
Ми навіть не знаємо, як світ скінчиться.
Бо ми вважаємо себе особливими,
найважливішим видом на Землі.
Світ багато разів руйнувався, а ми й гадки не маємо.
А якщо закінчиться, як «Пташиний короб»? Треба мовчати, інакше нас з'їдять.
Люди з алергією вб'ють усіх.
Чувак каже помовчати, а я такий…
Монстр прийде… Уб'є мене й 12 інших.
І медицина уже не лікує.
Просто змінює одні симптоми на інші.
Знайте, вона — лише конвертер.
«Знеболювальне викликає блювоту». Так, це ж краще за головний біль.
Ліки від застуди викликають сонливість.
Клас.
Просто коли спиш, то вже й не чхаєш. Той, хто це вигадав, — геній.
Усе навпаки.
Усе змінюється.
Значення кольорів світлофора в Бразилії змінилося.
Зелений — «рушай», жовтий — «обережно», червоний — «стій».
Хто ж у Бразилії спиниться на червоне опівночі?
«А хрін я тут спинюся».
Ще виб'ють мені цеглиною вікно, пограбують.
Хай мені випишуть штраф, я скажу, що це був самозахист.
На зелене світло вже ніхто не йде.
Бо знають, що хтось преться на червоне.
Їх зіб'ють.
Зараз сигнал для грабіжників — зелене світло.
Тепер усе навпаки, нічого не вдієш.
«Убер» у Бразилії вже не замовиш.
Чувак приймає поїздку, а тоді: «Не моя проблема».
Не приїжджає. А в цьому й суть роботи.
Тепер треба брати таксі до того «Убера».
Я дізнався дещо, що мене шокувало.
Гляньмо, хто здивується, а хто вдасть здивування.
Я дізнався, що в деяких місцях Бразилії,
якщо бачите у водія на панелі чорний «Холлс»,
то розплатитися з ним можна мінетом.
Іноді незнання класна штука.
Я занепокоївся. Почав переглядати історію поїздок в «Убері».
«Боже, що ж там було на панелі?
Там був "Холлс"? Боже.
А міг би грошенят заощадити».
Чорт, ненавиджу гроші спускати.
Мене так це хвилює. Аж з розуму зводить.
Тепер не хочу говорити з водіями. Я ж не знаю, які в них наміри.
І я подумав: «Якщо заговорить, то постав на місце».
Водій пропонує попити, а я: «Мрієш, щоб я тобі відсмоктав?
Такі штучки — не моя тема».
Друзі мене люблять. Кажуть: «Як настане кінець світу, ти сядеш на літак, утечеш».
А я кажу: «Нізащо! Я без вас не зможу».
Ми любимо одне одного. Є лише одна проблема.
Усі заслуги отримую я.
Усе мені.
Але усе не через мене, а через усталену систему.
Так було завжди. Люди хочуть переглядів.
А моє ім'я привертає увагу. Цього вони й хочуть.
Нещодавно я був у аеропорті
з Маноелем і Матеусом.
Підійшло двоє діточок.
«Не даси нам грошей?»
А я готівки не ношу, тож попросив Маноеля їм дати грошей.
Він вагався, але витяг сто реалів. А я кажу: «Дай ще сто».
Думаючи, що в них грошей, як і в мене. Він дістав гроші…
А в аеропортах Бразилії папараці часто слідкують за відомими людьми.
Один з них був там, наробив купу фоток.
Заголовки наступного дня: «Віндерссон роздає гроші в аеропорті».
І фотка Маноеля з гаманцем, типу…
І в коментах усі писали: «Віндерссон такий щедрий.
Молодець який».
Він прислав знімок екрана в чат: «Віндерссон такий щедрий».
Він хотів, щоб я віддав гроші. «Повернеш гроші, що ти дав дітям?»
А я такий: «Та заспокойся. Така вже система».
Я люблю тусити з Робсоном, коли нап'юся.
Бо він ніколи не п'яніє.
Я кілька ковтків зроблю і вже готовий.
Але я не такий, як п'яні європейці.
Вони взагалі божевільні.
Це зовсім інший випадок.
Я напиваюся і плачу.
Відразу стаю таким чутливим. Кажу всім, що люблю.
Стаю люблячим. Не таким, як ви. А ви кричите на свої автівки. «Що за хрінь?»
Б'єте авто.
І я от думаю: «Що ж авто такого сказало, щоб він так вибісився?»
Божевілля просто. Усе інакше.
Люблю Робсона.
Прошу його захистити мене.
Бо коли я п'яний, люди люблять відео знімати.
«Скажи це, те». А мене вмовити легко, я скажу.
Узагалі нічого не розуміючи.
Якось мене запитали про вакцини, хотіли почути суперечливу думку.
«Так що думаєш?»
«Чуваче, та думаю…» — я п'яний був.
«Та треба без згоди її колоти». Чувак, що відео знімав: «Га?»
Кажу: «Хай корінні жителі дротиками…»
А щоб виробника вакцини вже опісля називали.
«Гадаю, то була "АстраЗенека"».
Уже опісля казати.
Світу скоро кінець.
Іноді ми з Робсоном ходимо випити, а опісля беремо «Убер» додому.
Водій мало не збожеволів, побачивши мене. «Боже, у мене в авто п'яний Віндерссон.
Запропоную попити».
А я: «Робсоне, він хоче, щоб я йому відсмоктав.
Чорт, чуваче!
Та я ж не можу, друже!
Це ж буде на всіх шпальтах.
Робсоне, відсмокчи йому».
А потім він на мене розізлився, а я такий: «Така вже система».
Світу справді скоро кінець.
Держслужби в Бразилії погано співпрацюють. Планування бракне.
Як бразилієць кажу, що планування нам бракне.
Що найперше скінчилося в магазинах під час пандемії?
Туалетний папір.
Думали не про те, що їсти, а про те, чим дупу витерти.
Класне планування? Дупа за їжу важливіша?
Комунальники незлагоджені. У моєму місті у них дві задачі: каналізації
та ремонт ям.
Одного дня автодор залатав ями.
Наступного дня приїхали сантехніки, усе роздовбали, щоб труби відремонтувати.
Та домовтеся!
У Бразилії є проблеми з базовою каналізацією.
Сама назва про це каже. Базова. Каналізація…
-Базова! -І це не плюс.
Не преміальна.
Не пречудова. А базова.
Перед твоїм домом просто дві труби ставлять, щоб гівно зливалося.
Дві труби.
У нас був урок з назвою «Соціальні науки».
Там ти мав робити висновки з картинок.
Картинки допомагали вчитися.
Там була картинка: малий сидить за кущем.
А ще на картинці були лайно й перекреслена нога.
Значило: «Не ставай на лайно. Добра це не принесе».
Основна санітарія визначає якість життя.
Деякі діти в Бразилії до школи йдуть через стічні води.
До школи прямо через стічні води…
Приходять смердючками до школи.
Дитині дають прізвисько. «А ось і він».
«Хто?» І діти такі…
«Хто?» А вони…
А малий не розуміє, що це про нього. «Ми з кого ржемо?»
Малого принижують.
А він може побачити те, чого не мав би.
По телику в новинах розповідають про труп у каналізації.
«Його вбили неподалік!»
Треба ж нам щось по ТБ показувати.
А новини опівдні.
Нащо бразильцям про це опівдні слухати?
У нас і без того трупа апетит так собі.
Я не розумію. Ви б бачили, як мій тато обідає.
По ТБ: «14 ножових!» А він обсмоктує курячі кісточки…
Навіть добавки тоді насипає. Боже мій.
Діти на таке дивляться і думають, що це смішно.
Стоять за репортером, хочуть, щоб їх показали.
По ТБ показали.
Діти виростають, не розрізняють добра й зла.
Стають психами, типу Джокера.
У кожного всередині ховається Джокер.
Дивина, але правда.
Скажіть братану поруч: «Остерігайся Джокера».
Та голосніше, не соромтеся: «Остерігайся Джокера».
-Остерігайся Джокера. -Остерігайся.
Що таке внутрішній Джокер? Це момент, коли ти вирішуєш, як відреагувати
на приниження.
І коли Джокера зустрічаєш? Зазвичай коли тебе б'ють.
Але не завжди. Ми ж не лицеміри, ми вміємо мислити.
І в дитинстві ми багато розуміємо. Іноді після бійки думаєш:
«Гаразд, я облажався». Логічно ж.
Якщо ти бідний і ламаєш щось, то тобі надають стусанів.
Логічно ж. Але іноді тебе намагаються не навчити, а принизити.
Оце одразу розумієш.
У моїй родині панував хаос.
Багато хто з вас мене розуміє або знає тих, хто розуміє.
Удома стільки сварок, що краще було туди не приходити.
Коли були групові проєкти вдома, то я завжди казав: «Не в мене.
Ходімо у притон, там краще.
Там точно більше дізнаємося, ніж у мене вдома».
Це був жах! Тато прокидався вже злим.
І мама теж.
Тато ішов робити каву
й такий: «У цьому хліві й кави немає?»
А мама казала: «Хочеш кави? Ось твоя кава!»
Тато: «А чашка де?»
А сестра тицяла на мене й казала: «Він її розбив!»
Так.
Чорт. Це був просто жах. Гроші завжди були проблемою в сім'ї.
Ми нічого не могли собі дозволити. Ні мама, ні тато.
Мій брат був бунтарем. «Нафіг те суспільство!»
На його дверях були дивні плакати. Дивним малим він був.
З часом усе змінилося. Батьки знайшли кращу роботу.
Брат пішов до коледжу, митися почав.
Вітатися з усіма.
Я аж задумався: «А хто цей молодик?»
І я подумав, що можу привести когось додому.
Одного дня вчитель дав нам роботу в парах.
Дівчина, що мені подобалася, запропонувала об'єднатися. Я такий: «Та ну нафіг».
Вона спитала де, я відповів: «Звісно, у цього хлопця.
Ходи за мною». І ми пішли.
Ми не пішли до моєї кімнати, ми були малими.
Не пішли в кімнату. Просто сиділи й читали у вітальні.
Сміялися з дурних назв. «Тордесільяський договір».
А ми казали: «На тортилью схоже ж?»
І тут мама вийшла з моєї кімнати
з моєю білизною.
Підійшла до дівчинки й каже:
«Точно з цим смердюком зустрічатися хочеш?»
І тут почався стендап.
«Мила, до нього забігають таргани, а тоді тікають.
Кажучи: "Він тут з лайном бавиться? Боже мій"».
Я думав: «Боже, що ж вона робить?»
Якого біса?
Ні!
Я в шоці.
Дівчина в шоці. Уся тремтить.
«Та що вона робить?»
Мама підійшла й тричі мене трусами моїми ляснула.
Нащо?
А тоді мені тихо прошепотіла: «Я ж казала, що колись зроблю це перед людьми».
І я такий: «Усік.
Показуєш мені, хто тут головний. Ти — головна».
У мене все було під контролем. Я сказав дівчині: «Мама любить жарти.
Не плач.
Я вже звик». Вона пішла, уся тремтіла, у повному шоці…
Певно, так офігіла!
Я стримувався, поки не зайшов до кімнати,
бо кімната підлітка — це його світ.
Тому стежте за їхніми кімнатами. Вони там з розуму сходять.
Так своїх удавів тереблять, що аж…
Це єдине місце, де ти осмілишся на свій задній прохід глянути.
Я тримався, поки не зайшов у кімнату.
Зайшов у кімнату й уже слів не підбирав:
«Я в цю обісрану діру
більше нікого не приведу!
Купа лайна, а не дім!
Гівняний удав!»
Я так сильно плакав, що гикати почав.
Ненавиджу плакати.
Я такий страшний, коли плачу, як ті китайські маски.
Жах просто.
Губи як вареники…
Тоді вперше з'явився мій Джокер.
Я вперше дивився у дзеркало й плакав.
Отак…
«Узагалі не боляче!»
Найгірше те, що моя білизна навіть не була брудною.
Мої вікна виходили на відкриту каналізацію.
Звісно, у моїй кімнаті завжди пахло лайном.
Мене побили через ту каналізацію.
Базові комунікації. Дві труби мене б урятували.
Світу скоро кінець.
Тварини вимирають. Раніше можна було хвилюватися через вид чи два.
Один чи два. Які проблеми?
«Папуги ара вимирають». Потурбуймося про них.
«Тепер золоті леви тамарини зникають». Виділимо кошти.
Сьогодні налічується 35 000 видів, що знаходяться під загрозою зникнення.
Цілих 35 000.
Якщо вони й помирають, то це через те, що їх рахують.
Звісно. Вони не здогадуються.
«Отакої, шість качок мігрує». Так це не працює.
Для цього є спеціальна професія.
Гугл — це не мегамозок,
що відповідає на ваші запитання.
Хтось пішов і цю інформацію для вас роздобув.
І на лінійки на світовій карті хтось же витратив день:
«А це Месопотамія».
І малював її.
Тут потрібна робота.
Експерти, що вивчають тварин під загрозою зникнення, відновлення популяції —
біологи.
Люблю говорити про біологів,
бо так я нагадую, що існують не лише інженери, юристи й лікарі.
Професій багато, усі вони корисні.
Кожна важлива.
Біологи немало впахують.
Якщо загуглити:
«Яка тварина найшвидша у світі?»
Відповіддю буде — сапсан.
Птах, що летить зі швидкістю 480 клятих кілометрів за годину.
Це як «Формула-1».
Швидкість — 105 метрів за секунду. Пролітає футбольне поле за секунду…
Раз і пролетів.
І це можна загуглити.
І як же біологи це з'ясували?
«Чувак, а тут щось літає».
Заради вас багато хто життями ризикує. Може, і ви самі — ті, хто ризикують.
Охоронець — важлива професія.
На кожному заході є охорона.
Вони й волоссям жертвують. Усі лисі.
Так і має бути. А то буде бійка, а вони: «Ходи!»
Незручно.
«Охорона впоралася з усім?» А охорона: «Та відпусти.
Серйозно. Я відпущу, якщо ти відпустиш.
Відпусти». Волосся заважає
Саме так.
Світу скоро кінець.
Усе було надто добре. Постійно це кажу.
Проповідь хору. Гадаєте, ця гра слів церкви стосується?
«Він одягнений, як пастор нового часу.
На задньому плані музика Луана Мурільйо.
І говорить він, як пастор». Але це все не так.
Це не релігійна проповідь.
Хоч і називається «Проповідь хору».
Культура — єдина річ, що відрізняє нас від тварин.
Єдине, що відрізняє людину від тварини — це культура.
Лише люди окультурені настільки, що можуть поклонятися.
Те, що відбувається, стосується не релігії, а поклоніння.
Бо що ми робимо?
Ми всі зібралися,
аби поглянути, як представник нашого виду чимось займається.
Не буде такого, щоб 20 левів стояли навколо одного й…
І ті інші леви: «Та він крутий.
Чорт!» Ні.
Ми так робимо.
У нашому житті культура присутня в різних формах.
Для мене цією формою був театр.
Спершу я, як і ви, пішов глянути на людей, які балакатимуть,
тоді мені було 17 чи 18.
Але я дивлюся вистави з дитинства.
Бо там, де я виріс,
завжди ставили «Страсті Христові».
Хто бачив той фільм? Підніміть руку.
А хто бачив таку виставу в церкві, на площі
чи на параді… Ви розумієте, про що я.
«Страсті Христові» завжди йшли,
коли я ще був неосвіченим.
Я не жив у великому місті, мало що знав.
Актори виходили зі сцени, а я їх за теликом шукав.
Чи як думав, що тунель до Японії зможу прорити.
Така ж ситуація зі «Страстями Христовими». Я думав, що то справді Ісус.
Розумієте?
Я разом з бабцями плакав.
Вони казали: «Бідолаха!»
А я казав: «Так! І вони це щороку роблять.
Що ж він такого зробив?» Я не розумів.
Я зосереджувався на головному герої. На постері було зображено Ісуса на хресті,
тому я дивився на нього.
У сюжеті є римський солдат,
який б'є Ісуса списом, коли його розпинають.
Я дізнався, де він працює, і пішов до нього.
Я з чотирма малими друзяками.
«Думаєш, що крутий, придурку?» Ми скаженими були.
«Радій, що він вижив».
Бо я просто побачив актора, що грав Ісуса на площі.
«Ісус носить найки?
Боже мій.
Певно, заслужив».
Я дізнався, що він усе ж не Ісус через його ж лажу.
Дозвольте пояснити,
навіть якщо ви з дому дивитеся…
Я зараз не про релігію кажу.
Це більше технічна розмова.
Я про кабелі. Гаразд? Про ті, що за лаштунками.
Ті хрести ж не ставили за десять років до вистави.
Їх встановлювали напередодні й вони могли хитатися.
Розумієте?
У той момент п'єси Ісус уже був мертвий.
Технічно, він же не міг рухатися, так?
Ми всі знаємо історію.
Його розіп'яли, він зійшов на небеса,
його поховали, а за три дні він воскрес.
Я кажу не про Ісуса, Бога чи релігію.
Він всевідаючий. Він у мене в голові.
Не мені вам це пояснювати.
Хрест почав хилитися вперед. Падали лицем додолу ніхто не хоче.
Це людський інстинкт. Торкаєшся гарячої сковорідки й: «Чорт!»
Стриматися не можеш.
Він був мертвий. Хрест нахилився, і він…
«Швидко ж три дні минуло».
Так я і зрозумів, що це не Ісус,
і так я полюбив театр.
Я зрозумів, що люди можуть грати когось іншого.
Я цього не знав.
Я так полюбив театр.
Усе робив, щоб туди потрапити, якщо актори й не були популярними.
Бо ми, люди з села, могли упізнати всіх акторів мильних опер з ТБ.
«Та це чувак з "Володарки долі"». І тоді всі б ішли в театр.
Іноді відомих акторів узагалі там не було.
Але якщо актор мав дивне ім'я, то я…
Я тоді казав друзям: «А там Едуардо Спаластрінес гратиме».
«А це ще хто?
Мабуть, класно грає. З таким-то ім'ям».
Я у школі казав: «Бачив?» Питали: «Що?» А я: «Едуардо Спаластрінес грає!»
«Хто?» А я казав: «Та фіг знає.
Дізнаймося разом!»
І я ішов у театр.
У маленьких містах з театром туго.
У моєму місті 30 000 людей.
У місті моєї мами, про яке я говорю, 2 000 людей.
Там купа сексистів.
Ніхто не хоче грати й носити туніки.
«Чувак, я сукні не вдягатиму».
Крил янгола вони теж не вдягнуть.
Якщо хочеш зайняти місце, то намалюй на ньому член.
І там ніхто не сяде.
Прийде чувак після 12 годин роботи, гляне на місце й такий: «Та ну вас у баню.
Це жарт якийсь». Але там не сяде!
Тож у театрі мого міста були одні геї.
Малі діти хотіли інженерами бути, але їх до театру запхнули.
У п'єсі питалося: «Відпустити Ісуса чи Варавву?».
Усі хором: «Варавву!»
І стрибали собі.
Просто божевілля.
Важко було в театрі, бо мікрофонів не вистачало.
Там було 300 акторів. І замало мікрофонів.
Тож репліки просто записували.
А тоді програвали їх, а актори губами просто вимовляли.
Репліки у студії записували, декорацій вони ж там не бачили.
Не бачили костюмів. Галілеї не бачили.
Тож це було неемоційно. Типу…
«Не знаю.
Присягаюся, не знаю».
На репетиції в костюмах, декорації гарні,
Понтій Пілат… А тоді відтворювали аудіо.
Не знаю.
Присягаюся, не знаю.
І що робить актор? Видає більше емоцій, ніж запис.
Це так дивно.
Наче в серії «Наруто». Чувак такий…
Не знаю. Клянуся, не знаю.
Світу скоро кінець.
Ви помітите, коли він настане, і тоді ви прийматимете рішення,
які б не прийняли, якби зберегли холодний розум.
Я якось подумав:
«Я переможу Попо».
Але не без підготовки.
Я провів дослідження.
Я робив домашку. Читав.
Вивчив основи боксу.
Люблю знати теорію, що стоїть за практикою.
І ви спитаєте: «А жарт у чому?»
Головне — знайти правильний час.
Кращого пояснення і не знайдеш. Головне — правильний час.
Жахливий жарт у правильний час стає смішним.
«Чорт, йому вдалося».
А хороший жарт у неправильний час? «Дурень.
Як він посмів таке сказати?»
Час змінює все.
Щоб поржати з найкращим другом і слова не потрібні.
Ти лише на нього глянеш і…
Тоді відвертаєшся, щоб не сміятися. А тоді кажеш: «Та годі вже. Досить.
Годі. Там же мрець.
Не треба».
Бокс — це правильний удар у правильний час.
Фізика тіла.
«Удар мене». І ти б'єш неправильно.
Але потім ти вчишся.
«Поверни стегно й ногу, щоб механічна сила утворилася.
Тоді вдариш сильніше, ніж уявляв». Я цього навчився.
Забув лише про одну деталь.
Попо теж про це все знав.
Уже 30 років це знав.
У першому раунді він мені так дупу надер, аж соромно було.
Крики: «Уперед!» А мою голову відкинуло…
І я такий: «А це що?» А тоді це знову сталося.
Попо навіть нічого не робив, він просто такий…
А я думав: «Що за хрінь?»
Перший раунд закінчився, я присів, розгублений.
Другий раунд. Думаю: «Маю зосередитися». За секунду мою голову знову відкинуло.
Я подумав: «Чуваче… Певно, справа в мисленні».
Я вирішив себе переконати. Мозок дуже могутній.
Я зіткнувся з суперником.
Він мене б'є, але я цього не відчуваю. Капець.
Мою голову відкидало…
Наче Тірулліпа тягнув мене за волосся.
«Та годі вже!» І знову. «Та годі!»
Після другого раунду я подивився на екран.
Побачив, як Попо б'є мене, і подумав: «Боже».
У сповільненій зйомці його рука була, наче язик хамелеона…
Він капець як гамселив.
У третьому раунді мене вибили, як той килим у дворі.
Коли мама хоче брудний килим почистити,
то вона його вішає і душу з нього вибивачкою виганяє.
Так я почувався. Усього раундів вісім.
Але бій був у перших трьох.
Усе, що далі — замах на вбивство.
У прямому ефірі. Усі це бачили, і ніхто нічого не зробив!
«Я люблю тебе». Того дня я любові не бачив!
У четвертому раунді моє життя змінилося.
Справді. Ось такі в мене свідчення.
Можу точно сказати,
що я — комік, актор, співак, і перш за все —
той, хто вижив.
До третього раунду бій можна було спокійно показувати по ТБ.
А з четвертого раунду хіба на «Порнхабі».
«Старий відхльостав школяра».
Божевілля.
У четвертому раунді все змінилося, бо я змусив Попо змінити стратегію.
До того часу він бив мене лише по обличчю.
Три раунди в обличчя лупив. У мене воно оніміло.
Я почав наступати. Обличчя і так розбите, так же?
Кому потрібен той ніс?
Кому?
Він це помітив.
Тоді він уперше вдарив мене у вухо.
Усі це побачили,
я думав про Вітора Белфорта, Андерсона Сілву,
Майка Тайсона…
Я злякався.
Але я поясню, що сталося.
Коли він ударив мене у вухо,
то пролунав дзвінок.
Але в моїй голові
дзвінок до кінця матчу лунав.
Я і не розумів, що все скінчилося. Попо пішов, а я досі його шукав.
«Де цей старий вилупок?»
Коли я побачив, що він сидить, я сказав: «Втомився?
Старий ти вже!» А суддя каже: «Сідай».
І я почав вибачатися.
Я сів.
До п'ятого раунду літера «П» з мого тату «Піауї» сповзла вниз по нозі.
«І» була все десь на дупі. Крапку досі шукаю.
Шостий раунд
я не пам'ятаю. Шостий…
Усе уривками.
Образ з'являється
і зникає.
Пам'ятаю крики: «Ні!» А тоді знову провал.
Я пам'ятаю сьомий раунд.
Я пам'ятаю, бо думав: «Капець… Тепер я можу й почати бити.
Коли він не дивитиметься…»
Але не вийшло.
За етикою боксу бити можна вище поясу.
У восьмому раунді
я по-новому радів бою.
Я вже не був на рингу з Попо.
Попо бився з моїм тілом.
Я дивився ззовні «трансценцендентно».
Я бачив, як мене б'ють. Думав: «Йому, схоже, подобається.
І нащо це?»
Я озирнувся, побачив людей,
яких там точно бути не могло.
Майкл Джексон кричав: «Та ну!
Не треба нічого доводити». Я сказав: «Ні!
Я спостерігаю. Усе оглядаю».
Я дивився… Побачив там купу людей.
Мама тоді не прийшла, але тато був.
Бачили, як я там сміявся?
Тебе б'ють, а ти ржеш?
Я дивився на батька в залі.
Тато всю ніч міг на Попо дивитися.
А тепер він дивився, як Попо гамселить його сина. Уявляєте?
Тато був у захваті. Я ще не бачив, щоб він так уболівав.
«Уперед, Попо!»
Боже мій.
Боже!
Боже… Але бій закінчився.
Була нічия.
Хрін там! Не ти ж вирішуєш.
А суддя.
І суддя підняв руку Попо.
А Ісус підняв мою.
Усі були щасливі.
Я розлютився на своїх друзів.
Я був злий. Вони з мене глузували.
Та капець.
Казали: «Бій почався пізно.
Я мало не заснув». Я сказав: «А як щодо мене?»
Господи. Яка зухвала фраза.
Люди постійно питають: «А ти продовжував би битися?»
Я завжди кажу їм,
що ще б 20 раундів вистояв би, якби там були лише ми з Попо.
Проблема в тому, що там були я, Попо і Тірулліпа.
Як триматися вісім раундів зосередженим, як Тірулліпа кричав: «Попо, не вбий його».
Не вдасться.
Тірулліпа неймовірний. Він — король спілкування.
Наша спільна риса, тому я його люблю. Ми любимо спілкуватися.
Я зрозумів, що перебування у різних колах суспільства навчає.
Я не завжди усвідомлював важливість театру.
Я думав, що це трата грошей.
А коли пішов туди, то зрозумів. У театрі ти залучений.
Це одна з причин, чому я хотів тут шоу влаштувати.
Існує дуже велика різниця
між виступом тут і виступом у Піауї.
Коли я виступаю тут,
то можу цілу ніч говорити, а всі сміятимуться і веселитимуться.
У Піауї, коли час північ наближається,
люди заводять: «Гаразд, синку. Закінчуй.
Бо скоро в нас тут свої "Ходячі мерці" будуть. Хочеш побитися?»
Усе інакше. Хоча б рівень безпеки.
Лише бразильці… Я був у 70 країнах.
І я ніколи не бачив, щоб хтось питав: «А де мій телефон?»
Наша фішка.
Бо ми знаємо, що треба лише п'ять хвилин,
і твій телефон уже різними штатами подорожуватиме.
Ми знаємо.
Нас так виховали.
Якщо ти народився і виріс у Терезіні,
то в тебе терезінський менталітет.
Якщо ти народився в Португалії,
зростав тут,
то в тебе інший менталітет.
Коли на сцену виходжу, я це помічаю.
Ви їсте, а телефони на столі лежать.
Я їх бачу й думаю: «Чорт…
Я геть не злодій, а обікрасти так хочеться.
Вони ж так усе облегшили.
Та справді! Капець просто.
Украсти хочу.
Яка ж дурна помилка.
Але поліція у вас ефективно працює. Приїде й арештує мене.
У Бразилії звинувачують жертву.
Це твоя провина.
Ти собі стоїш: «Мій телефон украли!» Питають: «Де?»
Ти кажеш: «Перед театром». Чуєш: «Сам напросився. Так пізно там був?
Знаю, ти "Убер" викликав, але ти на годинник дивився? Годі тобі.
Допоможемо. Куди злодій побіг?» Кажеш: «Тією алеєю». І коп: «Ой.
Ти його вже не повернеш. Він зник назавжди.
Це небезпечна алея».
Усе інакше. Дещо треба побачити на власні очі.
Шкода, що подорожувати так дорого.
Якби ж усі могли побачити інші культури.
У мене був жарт… Хто дивився «Це моє шоу!» на Netflix?
Дякую. Отак.
Пам'ятаєте жарт про привітання у різних країнах? Намасте?
У цьому жарті є ще одна частина.
Що так і не звучала на Netflix.
Є ще одна частина.
Мій друг сказав: «Цей жарт про Індію такий класний.
Ти чого його на Netflix не розказав?». Я кажу: «Розказав».
А він каже: «Та не казав». А я: «Казав». Він повторював, що ні, а я — що так.
І він каже: «Ні».
А я йому: «Чуваче, це я тут жарти розказую.
Я казав». А він: «Дивися».
Тож я сів дивитися. Після жартів з привітаннями, був жарт про Африку.
«Чорт, вони мій жарт вирізали». Я був засмучений.
Це ж моя праця.
Я як художник. Це шоу — моя картина.
Я довго його створюю, щось досліджую. Усього себе віддаю.
Гадаєте, я знаю все, про що вам розказую?
Думаєте, я колись сапсана бачив?
Звісно, ні. Ми все досліджуємо, переконуємося, що все збігається.
Тоді перевіряємо жарти на жителях Сальвадору чи Аракажу.
«З цього вони сміялися, оце заберемо».
Схоже на доведення шахової партії до ідеалу.
Вирізати жарт, за яким я до Індії катався?
Так же не можна.
Коли ти купуєш картину, і тобі камінь там не подобається, ти його замалюєш?
Ні, це мистецтво. Тлумач по-своєму.
Змирися з цим. Надай тому каменю нового сенсу.
Я розлютився, подзвонив у Netflix.
«Привіт, Netflix».
Питання: «Ви де?»
Хтозна, може, вони пили каву в «Теслі».
Кажу: «Мій жарт». Чую: «Це не ми».
Кажу: «Боже». Дзвоню менеджерам: «Де мій жарт?»
А вони: «Ми вирізали. Подумали, що через нього можуть в Індії проблеми бути».
А я: «Так, вирізайте. Класне рішення.
Проблем в Індії мені не хочеться. Щоб мене мільярд ненавидів? Ні».
Так і вмерти можна.
Одночасна ненависть мільярда людей.
І ти…
Не хочеться цього.
«Але я вам поясню, може, ви зрозумієте».
Вони прийшли, і я розповів їм жарт.
Освіжив їхні спогади.
Розказав про різні привітання. Намасте.
В Індії кажуть намасте.
Божественне в мені впізнає божественне в тобі.
Я подумав, що це дуже дивно. Такий духовний сенс.
Іноді новини в людини погані. І як після цього погані новини повідомляти?
«Божественне в мені впізнає божественне в тобі.
Жуніньйо впав з велосипеда і помер». Та ну…
Незвично.
Але я розумію, усюди по-різному вітаються. У Сан-Паулу цілують раз.
У Ріо-де-Жанейро двічі цілують. Отак.
У Швейцарії тричі цілують.
У Греції я б не цілувався. Грецькі поцілунки — це трохи…
Інтимніша річ. Не можна просто ходити й людей у дупи цілувати.
Не треба.
У Греції людей вітають, як у нас у селі.
Просто собі звуки якісь мугикаємо…
А тоді йдемо.
Й інша людина…
І йде собі.
Ніхто нічого не сказав, але й поговорили.
А в Індії це намасте.
І я це поважаю. Усе гаразд.
Одного дня я ішов з музею.
Ходив до музею, а тоді взяв тук-тук.
Ви їх у кіно бачили. Там їх можна орендувати.
Це типу мототаксі.
Застрибуєш назад, і чувак їде. Я ззаду сидів…
Відпочивав, на Індію дивився.
«Отакої, як круто».
Ми їхали до готелю, раптом він спинився.
Він його заглушив.
Я побачив, що зупинилися, спитав: «Друже, усе добре?
Що сталося?»
Він показав на трьох корів, що лежали на дорозі.
І він сказав: «Корова прилягла».
Такого я в житті ще не чув.
«Корова прилягла». Ніколи.
Звучить, наче приказка. «Не вийде. Корова прилягла».
Я такого ніколи не чув, тож сказав, те, що спало на думку.
«Корова прилягла».
Я сказав: «Бідолаха втомилася.
Можемо ж просто об'їхати?»
Він сказав: «Ні». Я спитав чому. «Корови тут священні».
Питає: «У вашій країні вони священні?» А я: «Звісно.
Ага, щонеділі їхньому м'ясу поклоняємося…
Але не будемо про це. Тобі важко буде це чути».
Про корів я вже знав,
бо зустрів індуса на барбекю в Сан-Хосе-дус-Кампос.
І я спитав його.
Я подумав: «Я все одно піду.
Я тут не живу, поїду звідси.
Спитаю».
Питаю: «А у вас же корови священні?» А він: «Це там вони священні».
Я сказав: «Ясно».
Ось вона, глобалізація. Я розумію.
Я поважаю корів.
Я вже намасте поважав, а тепер і корів теж.
Я десь на 98% поважав.
І на два відсотки поради давав.
Якби корова мене слухала… Я опустив вікно…
«Та йди, дурна корова!»
Корові було байдуже.
Вона не розуміла.
Я просто чекав.
Знаю, я комік.
А коміки жартують. Щось вигадують.
Перебільшують. Не все ж смішне.
Ми прикрашаємо. Але я зараз не вигадую.
Я озирнувся і прямо біля себе побачив малого, що срав прямо біля таксі.
Дивлячись мені у вічі.
Я сказав: «Малий сере й у вічі мені дивиться.
Я йому цього не дозволю».
Нічого.
Я нічого не робив.
Я це не вигадав. Розказую, як було.
Малий закінчив срати,
витер у багнюці руці…
Розказую, як було.
Знову витер руку в багнюці,
махнув на прощання
рукою, яка ніби в паніровці була.
А тоді зник серед автівок. Я був у шоці, типу…
«Цей малий рукою дупу прямо переді мною витер.
Боже мій.
Фу!» І тут корови, наче диво Боже, встали.
Таксі поїхало, але я не міг змиритися.
Наче він мене в гівно вмочив. Я такий…
«Боже мій. Малий витер дупу рукою». На мені була бразильська сорочка.
Я заплатив водію, коли ми під'їхали до готелю,
я мав іти й він покликав мене.
Спитав: «Ти з Бразилії?»
Кажу: «Так, а що?» А він: «Ви не потискаєте руки?»
Я: «Там потискаємо.
А тут намасте».
Коли я закінчив, мої менеджери такі…
А я: «Думаєте, я всім кажу, що в Індії дупу руками підтирають?
Ви не втямили.
Це жарт
про каналізацію».
Чорт!
Уявіть, що в Бразилії, де 240 мільйонів людей, це проблема,
а тепер, як з цим справи в місці, де живе мільярд.
Досвід повчає.
Під час подорожей я помітив,
а я був майже в 70 країнах,
що музика присутня всюди.
Дві речі об'єднують людей. Сміх… Сміємося ми через синергію, взаємозв'язок.
Може, ви сидите тут і думаєте, що щось несмішне,
але смієтеся, то інші теж сміються.
Можливо, і плескати вам не хочеться, але ж інші плескають. І ви теж.
Це називається синергія.
Мене часто питають про музику.
«Як ти це робиш?
Ти стільки робиш. Ти комедіант, граєш, тебе лупцюють.
У тебе завжди є…»
Мало хто знає, як створити пісню, звідки почати, що робити.
Питають мене: «Спершу ти пишеш?
Що перше йде? Вибір жанру чи написання слів?»
Ось, що я роблю.
Я написав Girassol тоді,
коли мені потрібен був спосіб висловитися.
Розмовляючи з емоційними людьми,
треба говорити відповідно.
Розмовляючи з грубими людьми, будь готовим до їхньої грубості.
Треба подумати, яке почуття ти хочеш передати.
Хочеш зворушити, то аше не підійде.
Люди танцюватимуть, не будуть зворушеними.
Хлопець стоїть у навушниках, ридає… Питаєш, що не так, а він: «Лео Сантана».
Такого точно не буде.
Тому я обрав цю мелодію…
Щоб поговорити про славу.
Поговорити про те,
через що я проходжу.
Про хороше й погане. Не все ж погане.
Зірки скаржаться через брак приватності, але шаути люблять.
Люблять показувати безплатні номери в готелях. Я теж.
Дістанеш телефон і цента тратити не треба.
Отак робиш, і за тебе заплатили.
Але я багато втрачаю. Приватність. Іноді хочеться зникнути.
Жити з Неймаром і лише для нього виступати.
«Виступ для тебе. Доброго ранку, Маніно Нею!
Усе для тебе».
Деякі штуки просто неможливо витерпіти.
Мені дарують речі з моїм обличчям. Та не треба.
Ненавиджу таке.
Мої робітники беруть одяг, що я не ношу, ходять з моїм обличчям на футболках.
З розуму зводить.
Люди знімають мене у громадському туалеті.
Я казав Луану.
«Луане, на наступного, хто мене там зніматиме, я напісяю».
Друзі хочуть дітей, якщо я хрещеним стану.
Це біткоїнний ринок Віндерссона?
Та ну нафіг.
І що мені з цим робити?
Я обираю найкращий спосіб
вмістити це все в красиву, значущу пісню.
Тому вам подобаються мої пародії. Такі схожі на оригінал, що відео не потрібне.
Достатньо послухати.
Я хочу, щоб сьогодні ви стали моїм хором.
Нижній ярус і балкон різне виконуватимуть.
Ось вам мелодія…
Тоді ви…
Ось так. Один, два, три…
Один, два, три.
Я казатиму…
Свій шлях проплачую я…
Шаутами плачу
Клас. Знизу ви…
А зверху…
Гаразд?
Менше платите — менше робите. Це так працює.
Так.
Перший ряд такий: «Так, клас».
Коли диригент управляє,
то він лівою рукою вказує на конкретних людей.
Обидві руки піднімає, підвищуючи вокальний діапазон.
Опускає руки — спів має бути ніжним.
Тож зверніть увагу на мої «рученьки».
У мене буде автотюн, бо кажуть, що я на Пост Малуна схожий.
Тож я образу відповідаю.
Шаутами плачу
Поаплодуйте собі. Було круто.
Усі знають моє ім'я
Хоч і дивне воно
Казав, що відданий фанат ти
Але посмів Андерсоном мене назвати
Буває.
Стільки часу минуло
Відколи все змінилося
Казав ти, що квитки дорогі
Але вони всі розпродані
Я думаю все кинути
І переїхати до Меніно Нея
Але замало місця там для моїх друзів
І для друзів Меніно Нея
Але коли тусуватися іду
Не маю хвилюватися Чи принесе хтось грошенят
І це єдина річ
Через що славу я люблю
А тепер ви.
Я плачу…
Шаутами плачу
Ви найкращий хор, що був
у моєму турі.
Однозначно.
Чудово. Вітаю.
Щось я розчулився. Дякую.
Люблю це казати. Кажу, і всім подобається.
Багато хто з вас ніколи й не бачив хору.
Або ви не звертали уваги. Знаєте, що там люди роблять?
Ви не підете,
поки не побачите й не зрозумієте, що вони роблять.
Сказали, що я можу сказати назву хору, тож прошу, поаплодуйте
для «Бекстріт Войсес».
Не чую вас.
Хор складається з чотирьох основних голосів.
Альт,
сопрано,
бас і тенор.
Ці чотири голоси працюють разом,
щоб злитися в один прекрасний,
що створить синергію
в цьому театрі.
Він розчулить, тілом пробіжать мурашки.
Розгляньмо кожен з них.
-Шаутами плачу -Шаутами плачу
Лише альт.
-Шаутами плачу -Шаутами плачу
Сопрано.
-Шаутами плачу -Шаутами плачу
Басс.
-Шаутами плачу -Шаутами плачу
Тенор.
-Шаутами плачу -Шаутами плачу
Усі разом.
-Шаутами плачу -Шаутами плачу
Португаліє, шуми
-Шаутами плачу -Шаутами плачу
Це просто чудово
-Шаутами плачу -Шаутами плачу
Це просто чудово
У мене 56 хрещеників
Чиї імена я не знаю
Тірулліпа
Дванадцять Енцо, дев'ять Жоао, Чотирнадцять Біасів
Вісім Хосе і три Анни
Себастьянів немає
І якщо я хочу попісяти на вечірці
То беру з собою трьох охоронців
Охоронців
Мені соромно пісяти з трьома охоронцями
Які мого удава розглядають
Мого удава
Не вірять люди Коли в пекарні мене бачать
П'ять чи шість секунд на усвідомлення іде
Просять сфоткатися Відео для їхньої родини знімаю я
Класно ж як Але кава в мене захолола на кізяк
Якось я зайшов А власник на коліна впав
Він думав, що я з Лучано Хуком
Думав, що стару його таратайку полагодять
Але я його розчарував
Я просто хліба хотів
І бартером заплачу
Я просто хліба хотів
Просто хліба хотів
І бартером заплачу
Мій удав
Найгарніший «удав», що ви чули.
-Мій удав -Мій удав
-Шаутами плачу -Шаутами плачу
Дякую, Португаліє!
Добраніч!
Проповідь хору.
Дякую за гроші.
Останній! Ще побачимося.
До зустрічі. Дякую, Португаліє!
Дякую, Португаліє!
Переклад субтитрів: Анастасія Барич