Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den 11. marts. Fortrinsvist solrigt...
Jeg mærker minderne fra næsten 20 år i denne dal.
År med glæde...
smerte...
tvivl og bekræftelse.
Kærlighed på en ny måde,
så stærk, så varig.
Kun få har levet, sådan som vi har her,
så, ja, min elskede, jeg savner dig.
Intet beroliger mig som din støtte og faste hånd.
Kom hjem til din kone.
PATAGONIEN, CHILE
Douglas Tompkins døde i tirsdags i en ulykke i Chile.
Han var en engageret miljøforkæmper.
Han forelskede sig i Patagonien i sine unge dage i 60'erne
og vendte tilbage for at købe jord der i 90'erne.
Han boede i Chile i 25 år og efterlader sig
det største filantropiske projekt i verden.
Tompkins var en helt igennem visionær person.
Han opbyggede et projekt på et svært tidspunkt, hvor
miljøforkæmpere blev set som miljøterrorister.
Doug havde en stor personlighed.
Han dør pludseligt, og folk tænker...
De vidste ikke, hvad de skulle tænke.
Ville jeg bryde sammen?
MILJØFORKÆMPER
Hvis jeg brød sammen, var det hele slut.
Vi ville miste 25 års arbejde.
Folk anede ikke,
om jeg ville komme tilbage eller ej.
Jeg havde mistet mit livs kærlighed.
Jeg var alvorligt såret, tvunget i knæ.
Jeg får en note fra en ven,
der siger:
"Du skal træffe et valg, og du skal gøre det nu.
"Du kan leve af historien.
"Du kan fortælle alle om det liv, du har haft,
"og sørge over Doug resten af dit liv.
"Eller du kan gå på arbejde og ikke stoppe.
"Hvad vil du gøre?"
Og det var et valg.
TRE ÅR SENERE
Lad os sætte den her.
- En alsidig model. - Ja.
Hun lavede sjov, ikke?
- Jo, det håber vi. - Det gjorde hun.
Det tror jeg, hun gjorde.
Jeg har disse. De er fra K2.
- Nej. - De har...
- Det er løgn. - Hvad?
Hvilket år var det, Rick?
78.
Rick vil have os op ad bjerget.
Jeg har en anden økse til dig.
Den er meget lettere.
- Altså, jeg har... - Åh, nej.
...mange økser til mig selv og Pablo.
Så det er den?
Eller du kan tage en af disse.
Jeg vil hellere have den lange.
Okay.
Vi skal afsted.
Efter at Doug døde,
ringede Rick og spurgte,
om jeg ville med ham og Kris på en klatretur.
Han sagde, at Kris virkelig gerne ville afsted...
KLATRER, FILMPRODUCENT
...og bestige det bjerg.
Jeg tænkte bare: "Ja, det giver mening".
Jeg forstod hvorfor.
Det er et helt særligt bjerg.
Der er vores bjerg.
Du gode Gud.
Nej, virkelig.
Undskyld, men...
Du godeste, se lige der.
Se lige! Der er lidt sne på.
- Lidt. - Bare en lille smule.
Så langt har jeg aldrig før været inde i parken.
Vi har aldrig set dette.
Vi flyver meget, men...
vi var aldrig nok nede på jorden.
Vi gik ikke rigtigt på opdagelse.
Vi arbejdede bare.
Det er virkelig en øjenåbner for mig.
I begyndelsen
boede Doug og jeg midt i dette paradis,
og vi sagde:
"Det ville være fantastisk at redde dette sted".
Bare redde det...
På grund af klimaet og alt det andet.
Lige nu,
hvordan man end gør regnskabet op,
taber naturen.
Hvad kan man gøre i dag for at forsøge
at redde truede områder på planeten?
Hvad var jeres vision? Hvad kom I her for?
Vi lavede en helhedsplan.
MILJØFORKÆMPER
Og indså, at det var muligt...
at skabe en nationalpark
som et privat initiativ.
Tanken var, at vi ville donere den tilbage til landet.
JORDOPKØB
Den ultimative gør det selv-tilgang til at redde Jorden: køb den.
Tompkins og hans kone, Kris, har samlet jord til fredning
i et hidtil uset omfang.
Det er på størrelse med Yosemite Nationalpark her.
Hvad med den vulkan derovre, har I købt den?
Ja, den fulgte med.
Nogle folk her begyndte at spørge:
"Hvad har de amerikanere virkelig gang i?"
TIDLIGERE SENATOR, CHILE
Efter vores mening
er han bare en forretningsmand forklædt som miljøforkæmper.
I begyndelsen var der mange i Chile, der ikke forstod,
hvad det betød at være miljøforkæmper.
TIDLIGERE PRÆSIDENT, CHILE
Nogle ønskede, at man skulle kunne investere her.
Investere, producere energi
via floderne.
Andre ønskede at fælde skovene.
Vi vidste ikke, der var andet på spil.
Det var en del af problemet.
Chiles tidligere præsident har beskyldt din mand
for at smide folk væk fra jorden.
Det siges også, at I har fået dødstrusler.
Ja, vi fik dødstrusler i årevis. Telefonerne blev aflyttet.
Der var meget på spil.
I 25 år lagde jeg virkelig...
alle kræfter i det
og gjorde alt for, at det Doug ønskede, skulle blive muligt.
Det var det, du talte om i morges.
- Ja. - Alt dette.
Det understregede jeg for længe siden,
fordi nogen fortalte mig, at stedet var til salg.
- Jeg kom ned... - Det er et stort sted.
...til Chile i 1990, købte et hus og satte det i stand.
Vi købte et stykke jord, ikke med tanke på at skabe en stor park,
men så blev et andet stykke ledigt, og så blev et meget stort stykke ledigt,
og snart havde vi grundlaget til en park.
På den ene side var der en gal mand, der drømte om at skabe en park.
På den anden side...
TILSYNSFØRENDE, PUMALÍN PARK
...var der en, der kunne realisere drømmen på nationalt niveau.
Hun siger: "Jeg vil flyve lidt med dig, men fald ikke.
"Styrt ikke ned."
Der var en dybt forenende hengivenhed mellem dem.
FILMPRODUCENT
De havde en fælles vision. Og de sloges som hund og kat.
Vi kan snappe ad hinanden.
Nej, jeg tror...
et ønske om...
at arbejde imod tendensen til at ødelægge naturen.
Det er så stort og stærkt et bånd,
som to mennesker kan have.
Har du noget imod at tage en lille pause her eller deroppe?
- Nej, oppe ved kanten af skoven. - Ja.
- Det er omkring... - Enig. Ja. Selvfølgelig.
- ...omkring halvfems meter. - Ja, det lyder godt.
Hvordan går det, Kris?
Jeg er okay.
Godt.
Jeg har altid sagt,
at jeg vil leve i den ene eller den anden ende af skalaen,
men aldrig midt i.
Og at før jeg døde, ville jeg have dette liv.
Jeg vidste ikke, hvad det var, men jeg vidste, at jeg ønskede noget...
vildt, vanvittigt,
risikabelt, forstået som at ændre noget, der var for bekvemt.
Doug ville være så glad på mine vegne
og stolt af mig,
fordi jeg går derop og...
ser, hvordan der ser ud på parkens højeste sted.
For mig
er dette en måde at sige et endeligt farvel til ham på.
Doug besteg dette bjerg for første gang
tilbage i 2008.
Han var klatrer,
og det var hans første kærlighed.
Doug voksede op i det nordøstlige USA.
Han begyndte at klatre i Gunks-bjergene, mens han gik i skole.
Han var ikke interesseret i skolen, gik aldrig på college.
Han syntes, det var værdiløst at bruge livet på at tilpasse sig.
Han afviste bare det hele
og skred.
Da han var 17...
kørte han vestpå...
Han havde vist ingen penge.
Han anede ikke, hvordan...
Hvad han skulle derude, hvad han ville finde.
Doug endte i Yosemite. Klatrede i dalen og den slags.
GRUNDLÆGGER, PATAGONIA COMPANY
Og jeg klatrede med ham der.
Vi blev rigtigt gode venner.
Mange år senere var det Yvon, der førte Doug og mig sammen.
Doug og Yvon var de bedste venner og klatrede sammen hele livet.
De var begge klatrere i verdensklasse.
De var de oprindelige vagabonder, der klatrede, surfede og stod på ski
og endte med at grundlægge branchen bag udendørstøj, som vi kender den.
Doug så meget op til Yvon,
og det forhold ændrede sig over de 50 år.
Og Yvon lyttede til Doug,
da de rykkede ind i forretningslivet.
SANDWICHER HOTDOGS
På en eller anden måde lykkedes det ham at få franchisen
til en pølsebod i Yosemite.
Han drev pølseboden og klatrede.
Han var iværksætter.
Og hvis man vil forstå iværksættere,
skal man se på unge kriminelle,
for de siger: "Det her er noget møg.
"Jeg gør det på min egen måde."
Og Doug blev forretningsmand før alle andre.
Jeg var grovsmed,
og jeg lavede klatreudstyr,
men jeg betragtede mig først som forretningsmand
meget senere.
Jeg klatrede seks måneder af året og...
CHOUINARD UDSTYR TIL ALPINISTER
...begyndte at lave klatreudstyr.
Min virksomhed voksede på alle de normale måder,
men vi havde mange forskellige idéer.
Vores politik var ligesom...
arbejd, når du skal arbejde,
og leg, når du skal lege.
Og når bølgerne er der, så er det tid til at surfe.
Og det var dengang, jeg mødte Kris.
Piger fra østkysten er hippe
De har en fed stil
Og pigerne fra syden De taler på en særlig måde
De gør mig skør, når jeg er dernede
Her er en surferpige, der aldrig havde sko på.
Selv da hun gik i high school,
gik hun barfodet i skole,
og læreren blev godt tosset.
Hun var selv en lille ungdomskriminel.
Kris var Yvons nabo.
MEDEJER, PATAGONIA COMPANY
Hun var vel 15-16 år, da jeg mødte hende.
Hun var ualmindeligt venlig.
Hun elsker at tale, hun elsker at være aktiv,
men hun er meget sirlig.
Vi voksede op på vores oldefars gård i Californien.
Da jeg var otte år, besluttede min far og hans oliefirma
at tage til Venezuela,
til en lille landsby ved Orinoco.
Min far blev meget syg en eftermiddag,
og fem dage senere var han død af bulbar polio.
Efter at vores far døde,
giftede vores mor sig igen med en meget nær ven af familien.
Han var en rigtig krudtkarl og havde fire børn.
Så der var syv af os, og vi blev kaldt de små bøller.
Vi var vilde.
Min far ville have, at det skulle være hans børn,
der kastede sig ud fra den højeste udspringsvippe.
Intet var umuligt.
Og det var mig, der reagerede på det hele.
Han sagde til os: "Vær god til det, du gør.
"Jeg er ligeglad med, hvad det er, men gør det godt."
Jeg nægtede at gå på privatskole, men den lokale high school
var så elendig,
at jeg begyndte at bruge min tid på stranden
med en ældre bror og Yvon Chouinard.
Det var, da jeg var 15 år.
Han var meget sikker på sig selv.
Jeg er derimod som en lille sten i strømmen,
der bliver skubbet afsted og flyder ned ad floden,
og jeg sidder fast på en sten,
og måske fører en lille strøm mig ud
og sender mig videre.
Jeg kom hjem fra mit første år på college,
og min mor tog fat i mig og sagde: "Du skal finde dig et job".
Så jeg opsøgte Yvon og brokkede mig,
og han ansatte mig den sommer til to dollars i timen.
Hun begyndte at arbejde for mig som pakkeassistent.
Pakkeassistent.
Lavere bliver det ikke.
Hun arbejdede sig ligesom op gennem firmaet.
Og langsomt lærte vi,
hvordan man drev en virksomhed sammen.
Doug havde også startet sin egen virksomhed.
Det begyndte som en guidetjeneste,
som vi kaldte California Mountaineering Guide Service.
Og det blev grunden til, at jeg startede The North Face.
Jeg havde brug for udstyr som del af vores guideservice til kunderne.
Det var omkring dette tidspunkt, at Doug mødte Susie.
Min første kone, Susie, mødte jeg, mens jeg blaffede.
Hun samlede mig op.
En dag kører jeg...
DESIGNER, MEDSTIFTER AF ESPRIT
...i et område, der hedder Emerald Bay
og Lake Tahoe,
og der er en fyr, der blaffer.
Jeg stoppede og samlede ham op, og han havde reb
og en masse klatreudstyr.
Han var så arrogant.
Jeg kan huske, at jeg tænkte: "Sikke en idiot.
"Men han er også lidt sej."
Vi endte med at blive gift,
og vi boede i North Beach i San Francisco.
BJERGBESTIGNINGSSPECIALISTER
Da vi åbnede The North Face,
inviterede vi en gruppe, der hed the Grateful Dead,
til at spille ved åbningen.
Doug havde det fantastisk
med at udbygge det, og det var virkelig smukt.
Han skabte et enestående miljø,
der skulle sælge en anden slags tøj og klatreudstyr.
The North Face blev ved med at vokse.
Og så blev Doug rastløs, fordi han ville væk
og klatre og ikke være bundet.
SPECIALISTER I ALPINT UDSTYR
Så vi solgte det.
På det tidspunkt havde Susie startet Esprit.
Det var et partnerskab med en anden kvinde.
Vi havde været ude for at sælge nogle
meget amatøragtige prøver, vi havde lavet.
Og jeg husker, at jeg viste ham bestillingerne.
Doug så på det, rystede på hovedet og sagde:
"Wow, der er en mulighed".
Så var vi i gang.
Esprit blev et stort mærke, og vi voksede.
Vi byggede virkelig firmaet Esprit op.
Det bredte sig internationalt
med samarbejdspartnere i hele verden,
fra Asien til Australien til Europa.
Vi er her i midten af det, der forhåbentlig
vil blive til Nationalpark Patagonien.
Men hvad vil der ske med dette?
Det er én ting at have en stor idé
men noget helt andet at kunne føre den ud i livet.
Så er det nødvendigt at samarbejde tæt med regeringen.
Denne park er en af fem nye parker.
I hvert tilfælde
købte vi betydelige områder
og indbød regeringen til at samarbejde med os
og bidrage med yderligere statsejede områder.
Alacalufes Reservat kan let blive til en nationalpark
uden at miste sine produktionsmuligheder.
Det ville være så vidunderligt,
hvis alle disse projekter rent faktisk...
RICK RIDGEWAY KLATRER, FORFATTER
...blev til flyvefærdige nationalparker.
At være overbevist om, at det faktisk ville ske, var noget helt andet.
Chile har som land været helt baseret på udvindingsøkonomi.
Man siger, at minedrift
er Chiles løn.
Den udgør mere end 60 % af vores eksport.
I dag er Chile verdens største kobberproducent
og den næststørste litiumproducent.
Chile er et mineland.
Det er en udvindingsøkonomi.
Mineindustrien er en kilde til forurening.
Politikernes økonomiske valg
var at udnytte jorden og skovene,
så dem der sad i regeringen på det tidspunkt,
forstod ikke tanken om en park.
I Latinamerika er der ingen tradition for jordfilantropi.
Så her kommer en skør amerikaner og siger:
"Jeg vil opkøbe en masse jord i Chile,
"og jeg vil lave parker, og jeg vil give dem tilbage til folket".
Og de siger: "Hold nu op. Det er der ingen, der gør."
Nej, der må være en anden grund.
Doug begyndte at komme herned i 1961.
Han var skiløber, og alle skiløbere trænede udenfor sæsonen.
Det var sådan, han begyndte at forstå,
hvordan der er i Argentina og Chile.
Og han syntes straks godt om det.
Han havde en kærlighedsaffære med Patagonien.
Det var hans idé at tage ned til Patagonien.
Så vi tog afsted to uger senere.
Vi købte en gammel varevogn,
fyldte den med ski og surfbrætter
og klatreudstyr.
Og så kørte vi, hvad ved jeg, 15-20.000 kilometer, eller hvad det nu er.
Det var et fantastisk eventyr.
Superlegendarisk tur.
Jeg vil sige,
at de definerede en hel æra.
De definerede en måde at leve på.
Klatre, surfe,
stå på ski på uberørte bjergtoppe,
og endelig at gennemføre en af de sværeste
og væsentligste af deres første bjergbestigninger.
Vi brugte 60 dage på at forsøge at bestige Fitz Roy.
Vi tilbragte 31 dage i en isgrotte.
Jeg tror, vi havde fem dage, hvor vejret tillod os at klatre.
Jeg var væk i ni måneder.
Yvon Chouinard, min gamle ven, og tre andre venner,
vi var i Chile i meget lang tid.
Vi forelskede os i Patagonien, området.
Det var første gang, jeg var i Patagonien.
Det var som Det Vilde Vesten for hundred år siden,
men det var autentisk.
Den tur var lang nok til, at vi virkelig...
Den ændrede vores liv.
VIVA LOS FUN HOGS PATAGONIEN '68
Da Yvon kom ned til Patagonien...
...dengang i 1968 med Doug Tompkins for at bestige Fitz Roy,
var det vildt.
Og så tog vi tilbage præcist 20 år senere,
og det var anderledes.
Se lige her.
Der er anlagt veje og alt muligt.
De åbner en McDonald's og en Wimpy's.
Entreprenører havde anlagt veje og sat vejskilte op
til det, der blev byen Chaltén.
Vi bemærkede også,
allerede for lang tid siden,
at det var begyndt at blive varmere.
Vi blev opmærksomme på, at gletsjerne trak sig tilbage.
Vi begyndte at lære mere om...
klimaforandringer.
Og Doug var den første, der...
virkelig fornemmede det.
Det var en kombination af, at han læste med en glubende appetit,
og at han blev præsenteret for visse personer,
der ledte ham til andre bøger.
FJERNE SLÆGTNINGE
Han blev ret involveret i dybdeøkologi,
og det passede perfekt,
for alle disse dybdeøkologer var klatrere.
De så, at naturen var ved at blive ødelagt.
Og hvis vi ødelægger naturen, ødelægger vi os selv.
Dybdeøkologi er simpelthen at se på alt liv som indbyrdes forbundet.
Alt liv har en iboende værdi.
Det afhænger ikke af, at mennesker giver det en værdi.
Efter at jeg havde været nede i Patagonien, tænkte jeg:
"Jeg vil lave tøj til forholdene dernede".
Yvon sagde:
"Jeg vil lave nogle jakker.
"Jeg vil kalde det Patagonia."
Patagonia. Det er sådan et magisk navn.
Og det mærke, vi fandt frem til,
var omridset af Fitz Roy.
Af en eller anden grund sagde han til mig:
"Det her bør du tage på dig".
Jeg endte med at skabe det,
drive det, udvikle det.
Yvon har masser af idéer,
men han ved ikke, hvordan han skal realisere dem.
Kris kunne gøre det. Og hun gennemførte ikke de dårlige idéer.
MEDEJER, PATAGONIA COMPANY
Det er den vigtige del.
Hun var ambitiøs og meget selvsikker.
Hun blev vores administrerende direktør og leder.
Da først Patagonia var i gang,
var det, især for sin tid,
virkelig et godstog.
Og så, i begyndelsen af 80'erne,
besluttede Yvon, at vi skulle gøre Patagonia
til et aktivistfirma.
Jeg udviklede min virksomhed, og jeg var bekymret for miljøet.
Jeg ville presse min virksomhed for at blive mere og mere ansvarlig.
Men det gjorde Doug ikke.
Han fokuserede på at gøre den så stor som muligt.
Okay, Fred Astaire, værsgo.
Emilys billede...
Tompkins er ikke modedesigner.
Esprit-udtrykket er skabt af hans kone, Susie.
Men alt, hvad der ellers vedrører firmaets image
og kommunikation med offentligheden, står han selv for.
Åh, ja, hun er fantastisk. Julie Hall.
- Helt sikkert. - Okay.
Esprit havde sin egen lejlighed i Milano,
Esprit havde en lejlighed i Paris.
Esprit havde en lejlighed i New York City, i Tokyo.
Når man trådte ind i hans hus, var der en triptykon af Francis Bacon,
der var fem millioner dollars værd,
som stod på kaminhylden.
Esprit nåede sit højdepunkt, da han var fuldt engageret
og fuldt opsat på
at være en verdensomspændende iværksætter
af en megastor modevirksomhed.
Og så kom ændringen.
Tingene ændrede sig meget.
Jeg gik bare...
gennem en port et sted...
henimod slutningen af 80'erne.
Og jeg sagde bare: "Jeg skal lave noget andet".
Jeg tror, han følte sig...
fortabt.
Han var fortabt, og det var hans egen skyld.
Det første punkt på dagsordenen i modebranchen
er at skabe en fornemmelse af behov,
at man har brug for nye ting.
Og jeg begyndte at indse, at det skulle jeg ikke gøre,
fordi jeg bare bidrog til ødelæggelsen af verden.
BØN OM ANSVARLIGT FORBRUG
OFTE DEFINERES VORES BEHOV AF TING, DER IKKE GIVER OS MEGET...
Så i Esprits senere år
opfordrer katalogerne og teksterne
folk til ikke at købe tøjet.
HAR ESPRIT DEFINERET EN NY ÅND? ...KØB KUN, HVAD DU BEHØVER.
Det kan man ikke gøre, når man samtidig skal
betale alle og rykke virksomheden fremad.
...EN NY "MILJØBEVIDST STIL"...
I begyndelsen af 90'erne
kunne jeg ikke klare det mere.
Firmaet gik dårligt, og jeg måtte træffe en beslutning om,
at jeg ville forsøge at redde Esprit.
Han og Susie var gået fra hinanden,
og...
de var også nødt til at dele firmaet.
Hun købte ham ud,
og det var, fordi han var interesseret i at gå i en ny retning.
Han tog tilbage til den sidste gang,
han var rigtigt lykkelig, og det var i Patagonien.
Det var en stor omvæltning, men den var vigtig for ham.
KLATRER, FILMPRODUCENT
Han var den samme, men en anden. Faktisk var han mere interessant.
At flytte til Sydamerika for at engagere sig i et projekt,
der virkede som en slags drøm,
for det var hans mantra,
at engagere sig og så finde ud af det.
Det var præcist, hvad han gjorde.
Han engagerede sig med alt, hvad han havde.
Han kom ikke hertil med en plan.
DIREKTØR FOR REWILDING CHILE
Da han kom til Chile, ville han bare ud af Esprit.
Og som pilot
indså han, at alle gårdene var ejet af fraværende ejere.
Vi købte små gårde
af små landmænd, der ville flytte.
Doug købte gården Reñihue på 800 hektar.
Lige her...
hvor vi sidder nu,
boede jeg i halvandet år,
lige her.
Det her var dagligstuen og køkkenet,
spisestuen.
Jeg renoverede det gamle hovedhus overfor.
Og der var ingen elektricitet.
Selvom vi har tre gange to en halv meter,
eller tre en halv gange to en halv meter,
det må være...
- Ja. - ...du ved?
Hvad det så er.
Man kan ikke...
- Vi har to soveværelser. - Ja. Gang det.
Dette hus har to soveværelser.
Han havde en bunke penge.
Det var ikke milliarder af dollars.
Det var en god sum, en stor sum, måske 150 millioner dollars.
Og han kunne gøre hvad som helst.
Og han valgte hvad som helst.
Vores første tanke var at beskytte jorden.
Men i de områder, hvor der var mulighed for
at bygge demonstrationsgårde.
Gårde, hvor vi kunne vise os selv, først og fremmest,
og resten af folket,
at det måske var muligt at leve i dette område
uden at fælde træerne.
Det var ikke den eneste mulighed for at bo der.
Så vi begyndte på gårdene,
vi plantede bær,
udviklede honning,
og vi lavede syltetøj,
og vi havde får, og vi fik ulden.
Og med ulden skabte vi et netværk af kunsthåndværk.
Var det rentabelt? Nej, det var det ikke.
Hver gang, vi solgte en krukke honning, gav vi dig fem dollars.
Det plejede Doug at sige.
Men han sagde, at det kunne han gøre.
Han kunne vælge at være miljømæssigt bæredygtig
og måske ikke økonomisk bæredygtig.
Vi havde chancen for at give mange mennesker arbejde.
Han plejede at stikke til mig om,
at jeg skulle sælge min virksomhed...
og gøre det samme, som han gjorde.
At han gjorde det rigtige, og jeg gjorde det forkerte.
Og jeg ville drive min virksomhed på en ansvarlig måde.
Jeg ville holde fast i min virksomhed og bruge den som et redskab.
For at kunne gøre det
sagde jeg: "Vi skal revurdere, hvad vi laver her".
Vores nye missionserklæring er,
at vi arbejder for at redde vores planet.
Så jeg tog en håndfuld
af vores topfolk fra firmaet
med ned til Patagonien.
Og det var på den tur, at Doug mødte Kris.
På denne tid af dagen? Ja.
Vi var i Calafate, der dengang var en lillebitte by.
Og vi var på en restaurant,
da Doug Tompkins trådte ind.
Og han kommer over og sætter sig ved siden af mig
og siger: "Bum".
"Hej, min tøs, hvad så?"
Og så siger han... Det er klassisk Doug.
Han sagde: "Hvad laver du?"
Jeg sagde: "Vi rejser i morgen tidlig".
"Hvorfor rejser I?"
"Vores tur er slut."
"Jamen, hvorfor?
"Hvorfor bliver du her ikke?
"Hvorfor bliver du her ikke,
"så flyver jeg dig tilbage til USA."
Så jeg sagde bare: "Nej, og spørg mig ikke igen.
"Jeg vil ikke flyve."
Og så begyndte han at ringe til mig fra San Francisco,
da jeg var tilbage, og han var tilbage.
"Hvad laver du?"
"Jo, jeg øh, du ved..."
Jeg var involveret med en anden,
men jeg vidste, at det... var i bevægelse.
Og han var ret charmerende.
Han var meget charmerende.
Doug ringede og sagde:
"Du ved nok din ven, Kris,
"hun er en god ven, ikke?"
Og jeg siger: "Åh, ja, hun er en af mine nærmeste venner.
"Hun er gudmor til mine tre børn."
Og han siger:
"Ja, hvad synes du om hende?"
Så jeg fortalte ham, hvor fantastisk hun var.
Og bogstaveligt talt samme dag
ringer Kris og siger:
"Ham der Yvons ven, Doug Tompkins...
"Du har klatret med ham i et stykke tid.
"Ja? Hvordan er han? Kender du ham godt?"
Og jeg sagde: "Åh".
Da min kone hørte,
at Doug var interesseret i Kris, sagde hun: "Åh, Gud, det er en katastrofe".
For hun vidste, hvordan han havde behandlet kvinder tidligere.
Doug var en vild, ung levemand med mange...
mange forbindelser.
Og Kris spurgte folk: "Er det her en god idé?"
Og folk, der kendte Doug, sagde: "Nej, Doug har ændret sig.
"Doug vil opføre sig pænt. Doug har ændret sig."
Og andre kvinder sagde:
"Åh, nej, hold dig fra ham. Det er skørt."
Doug var til dels lidt af en røv.
Så vi var lidt nervøse.
Da jeg begyndte at arbejde med Yvon...
Var jeg så ung.
Jeg tror...
at efter 23 år af det,
så tænkte jeg bare:
"Det vil jeg ikke længere".
Jeg havde fået nok.
Jeg havde fået nok af mit liv.
De fleste tror, at når jeg siger det,
så taler jeg om Patagonia.
Men det gør jeg ikke. Jeg taler om mig.
Mit liv var slut.
Jeg var nødt til at ændre det.
Tal om faktum.
Jeg tænkte bare, at der måtte være noget andet derude,
noget større.
Vi gør noget.
Doug ringede af og til.
Og en aften sagde jeg: "Jeg tager til Paris
"for at arbejde på vores kontor der".
Og han siger: "Fantastisk, så ses vi derovre".
Og præcis som han havde sagt, var han i Paris.
Vi spiste på hans yndlingsrestaurant i Paris.
Og vi vandrede rundt i Paris.
Han sagde: "Kom og besøg mig i Chile".
Jeg sagde: "Bestemt ikke.
"Du er en verdensberømt snydepels".
Og så standsede han
og så ned på sine fødder,
og han så op igen på mig og sagde:
"Jeg vil aldrig lade dig komme noget til".
Det var et af de øjeblikke, hvor man ser nogen
ændre sig, selv i deres eget billede.
Meget senere sagde han,
at han vidste præcist, at det var det.
Og det gjorde jeg også.
Jeg tænkte ved mig selv:
"Det er manden, jeg skal giftes med".
Men det er... det var skørt. Virkelig skørt.
Jeg var forlovet med en anden.
Så jeg endte med
at forlade den... forlovede.
Så tog jeg ned til Chile for at besøge Doug i ti dage,
og jeg blev der i fem uger.
Det var ren kemi.
Når man bliver ramt af lynet.
Jeg forlader min rolle som administrerende direktør.
Og vi leder efter en, der kan erstatte mig.
Jeg håber, vi har en på plads til oktober,
så vedkommende kan blive oplært, følge mig dag for dag i tre måneder,
og den 1. januar er jeg smuttet.
Og jeg tager nok til Chile,
hvor jeg tror, mit hjem vil være.
Jeg sprang det hele...
Det var skandaløst.
Jeg sprang mit privatliv i stykker.
Men jeg havde ret. Det viste sig at være det helt store.
Jeg sprang virkelig ud i det.
Det kunne let være gået helt anderledes.
Det, vi gjorde, var vanvittigt.
Dette er Dougs og min første date.
Jeg husker bare, at jeg tænkte: "Åh, Gud, hvad har jeg gjort?"
Og gården, som vi er på vej til nu,
var...
helt afskåret.
Den 4. april 1994.
Det er en utrolig ejendom, Doug har her.
Hele halvøen,
smukke gletsjere,
vandfald, floder.
Den 5. april 1994. Is på vores soveposer om morgenen.
Utroligt klart og smukt.
Vi tager sydpå gennem Coihue-skovene,
sover på Hotel Nires, ingen aftensmad,
og putter os for at sove.
Den 20. maj. Storm fjerde dag i træk,
ingen aftagen.
Vand bliver skubbet ind i huset af vindens styrke.
Op klokken to om morgenen for at binde skorstenen fast
og slå en kæmpestor rotte ihjel.
Ingen chance for at komme herfra.
Der var ingen telefoner...
MEDEJER, PATAGONIA COMPANY
...ingen vej derind,
og ingen vej ud derfra.
Så hun var isoleret med Doug.
Vi er i 40'erne, og vi vil en hel masse ting.
Og de er store, og de er svære,
og der er ikke mange historier om,
at andre folk har gjort dem.
Så man finder ligesom ud af det undervejs.
Og det var et nyt ægteskab.
Man håber bare, at fibrene i det ægteskab
kan modstå presset fra det at arbejde sammen,
bo sammen under disse intense forhold.
I begyndelsen skulle der først
skabes et tilflugtssted i naturen.
Det var en måde at beskytte jorden på.
Men nogle år senere
udviklede Doug og Kris tanken om at skabe nationalparker,
og vores arbejde fik en helt ny retning.
STILLEHAVET ATLANTERHAVET
Det var her, vi begyndte.
Det var her, vi boede.
GÅRDEN REÑIHUE
Og hele dette område blev Pumalín.
Fra grænsen til Argentina hele vejen ud til Stillehavet.
Dette er den første.
Vi købte 3.000 kvadratkilometer, og så voksede det derfra.
PUMALÍN PARK 3.000 KM2
Intet af dette gøres i et tomrum.
Vi går straks ud
og taler med alle,
borgmestre, alle involverede.
Der er en masse mistænksomhed.
Som regel
er der mange indvendinger.
Vi er her for at tale med borgmesteren.
Vi vil forklare hende, hvad tanken er
med at donere jorden, der ligger i hendes distrikt.
Vi tror, at hun vil støtte os.
Hun forstår det med fredning.
Projektet vil skabe en nationalpark fra Cabo León
og omfatte et naturreservat.
Vi skal sige: "Vi har en nationalpark,"
for nationalparker trækker turister til.
PUMALÍN PARK 3.000 KM2
I dette område er der tempereret regnskov, den er uigennemtrængelig.
Modstanden kom fortrinsvis
fra forbundsregeringen på dette tidspunkt.
Her forløb fem år
med alvorlige...
politiske og sociale konflikter.
Hvad er det, du ikke kan lide ved Douglas Tompkins' projekt?
De ønsker ikke udvikling.
Vi er et fattigt land...
TIDLIGERE KONGRESMEDLEM, CHILE
...vi har brug for udvikling
til at løfte vores standard.
Vi kom fra 20 års diktatur i landet,
så der er en kerne af højreorienterede
politikere, der ikke forstår filantropi.
Chile er et land, der har gode grunde til at være mistænksom overfor amerikanere.
I 1973
støttede Nixons regering et kup,
der blev starten på 17 års brutalt diktatur
under general Augusto Pinochet.
PINOCHET-REGIMET
Men da Tompkins-parret begyndte at opkøbe billige naturområder
til fredning her,
var de chokerede over at blive stemplet som "grimme amerikanere".
Det skal retfærdigvis siges,
at Chile er et meget langt og meget tyndt land.
Og...
Doug og Kris opkøbte meget jord...
TIDLIGERE FINANSMINISTER, CHILE
...hvilket samlet set udgjorde en stor bid af en af Chiles regioner.
Militæret og flådens største bekymring var,
at hr. Tompkins kom til at eje så meget udenlandsk jord...
ADVOKAT, TOMPKINS CONSERVATION
...at det rakte fra grænsen til havet.
Så han blev beskyldt for at skære landet i to stykker.
Højrefløjen i Chile var helt oppe at ringe
for at finde en måde at tackle det på.
Den 13. marts 1995.
Næsten alle aviser i Chile...
NATION VOGTER NATURELSKERS IMPERIUM
...og alle TV-stationer dækkede os i aftes,
og igen her til morgen.
AMERIKANER KØBER STORE SKOVOMRÅDER I HØJLAND
Voldsomme angreb fra den yderste højrefløj og lakseindustrien.
Vi tog kampen op mod det kommercielle laksebrug.
Disse er dambrug.
De svarer til svinebrug.
Hvis man tager ned på havbunden, kan man se, at under burene her
er havet dødt.
Havøkologien er blevet kvalt.
Der lever intet under burene.
Søløverne nærmede sig burene for at spise.
Og vi fandt søløver, der var døde
af skud på stranden.
DUSØR RED SØLØVERNE
Doug lavede et opslag: Død eller levende.
Vi vil give 2.500 dollars til den,
der kan føre os til den person, der dræber søløverne,
og det var bare ved til bålet.
NYT ANGREB MOD TOMPKINS
Den 21. april 1995.
Flere angreb i avisen mod Doug og mig.
TOMPKINS ATTER I KONTROVERS
Det begynder at ligne en reel trussel mod vores liv her.
FREI MOD TOMPKINS: "HAN TROR, HAN EJER LANDET"
Den 17. oktober. Telefonerne aflyttes.
Nye påstande mod os fra militæret...
DOUGLAS TOMPKINS: "GRINGO" ER PÅ DEN
...gad vide, hvad det næste bliver.
Bekymret for Dougs sikkerhed.
De måtte skjule sig på den amerikanske ambassade et stykke tid.
De modtog dødstrusler.
FBI fortalte min kone og mig, at vores telefon blev aflyttet.
Vi var jo venner med Tompkins-parret.
TIDLIGERE INDENRIGSMINISTER, CHILE
Regeringen chikanerer ham ikke.
Der var en del mistænksomhed.
Det så ud til, at det første skridt var at opkøbe billig jord...
TIDLIGERE SENATOR, CHILE
...for så at sælge den til en højere pris.
Den fælles fantasi kan føre til en masse ting.
På det tidspunkt var jeg ikke...
Jo, jeg var minister,
og jeg undersøgte forsvarsproblemer.
Og militæret havde en masse teorier om, at det var Israel,
der forsøgte at overtage en del af Chile og så videre.
Vi blev beskyldt for at skabe...
FARE - INGEN ADGANG KEMISK AFFALD
...en losseplads for atomaffald for USA,
en ny jødisk stat, selvom
vi var vokset op som anglikanere,
en ny base for Argentinas militær,
så de kunne komme og gøre det af med Chile en gang for alle.
En virkelig god historie var,
at vi ville tage alt kvæget væk fra det sydlige Chile
og erstatte det med amerikanske bisonokser.
Med jer to til sammen, med alle jeres projekter
i Chile og Argentina,
hvor meget jord taler vi så om?
Otte tusind kvadratkilometer.
- Otte tusind? - Ja.
Lige omkring otte tusind.
Det er er et stort område.
Det er småting.
Hvis man opvejer det,
der bliver reddet pr. år, mod det der bliver ødelagt,
så er vi på taberholdet.
Vi mister omkring 160.000 km2 vild natur om året.
AMAZONAS, BRASILIEN
Med den fart vil vi miste al vild natur indenfor de næste 50 år.
MATO GROSSO, BRASILIEN
Folk kan sige: "Tompkins-parret har beskyttet
over 8.000 km2 jord, og det er meget...
OREGON, USA
...men det er en dråbe i havet sammenlignet med det, der sker hver dag.
Om det er i Indonesiens skove
eller på Østafrikas græsstepper, hvor det end er...
ELFENBENSKYSTEN
...så gør vi ikke store fremskridt.
Vi forsøger bare at bremse angrebet.
Vi er midt i en storm
med stigende befolkning...
GLOBAL SKOVRYDNING (1980-2022)
...stigende forbrug og et fald i naturlige ressourcer.
Og alligevel er dem, der virkelig kan ændre noget af det,
ikke villige til at gøre det,
fordi den kulturelle effekt af sådanne ændringer
er for meget for dem at overveje.
PATAGONIEN
Da vi forsøgte at skabe Corcovado Park...
CORCOVADO PARK 4.000 KM2
...løb vi direkte ind i militæret.
Meget af det, der til sidst blev til parken,
tilhørte militæret,
og de brugte området som bombebane.
Doug mødtes med generalerne
for at overtale dem til at frede dette sted
og holde op med at bombe.
Før vi går til regeringen med et tilbud,
er vi grundigt forberedt og kan sige:
"Vi har investeret dette i jorden".
Vi sagde til regeringen:
"Vi vil donere parken med al dens infrastruktur,
"hvis I vil matche vores jord med op til ni gange så meget
"af ubrugt jord ejet af forbundsstaten".
Med det omfang vil vi være i stand til
at gøre meget mere,
end vi kunne gøre alene.
Patagonia Park var et andet meget omstridt projekt.
Vi købte adskillige kvadratkilometer jord i Argentina,
og så købte vi en gammel estancia...
...og 800 km2 i Chile.
Det var vores plan, at denne park skulle strække sig
over grænsen til Argentina...
...og beskytte omkring 8.000 km2 i alt.
Hvad angik de nærmeste lokalsamfund,
var det stort set en landbrugshistorie.
Og nogle folk var vrede over,
at vi ville nedlægge produktionen på en af de største gårde i Chile.
Og da vi kom til Iberá...
BRASILIEN
...var det en kæmpe udfordring.
7.000 KM2
Nogle beboere siger, at de er blevet forflyttet og siden ignoreret
af folk, de nogle gange kalder miljøbaronerne.
CORRIENTES PROVINSRESERVAT
Vi tror ikke, at Tompkins er en multimillionær,
der pludselig er blevet filantrop.
3.000 KM2
Der var også tvister
om skøder på jorden og ejendomsret omkring Pumalín.
De en til to procent, der repræsenterede omkring 200 familier,
følte, at deres tilstedeværelse i området blev "truet".
Vi brugte fem år på at tage ud og sikre alle deres skøder,
så de kunne føle sig tilpas.
Så der ikke kunne være nogen tvivl om,
hvad der er dit, og hvad der tilhører parken.
Jeg vil mene, at vi er lige så gode som alle andre i landet,
hvad angår den måde, vi har håndteret jordtvister på.
Er det det, der gør mest ondt?
Det er det, der gør mest ondt,
fordi det har været det stik modsatte.
Det var ikke bare enkeltpersoner og nogle politikere, der var imod,
det var også visse institutioner.
Modstanden mod Tompkins-parret
forværres af ingen anden end den katolske kirke.
Det er det manglende led i Pumalín Park.
Et hundred og tyve kvadratkilometer jord, der tilhører den katolske kirke,
kendt som Huinay.
Douglas Tompkins var meget tæt på at få Huinay.
Så skete der det, at det katolske universitet blev presset
til ikke at sælge til os, og de solgte til en energivirksomhed,
til Endesa, det store energimonopol.
Det virker nærmest ondskabsfuldt.
Det var det.
Okay. Men ejendommen...
- Køber vi den? - Ja.
De er nødt til at tro på det, de gør.
Nioghalvfems procent af alle personer ville bare have givet op og sagt:
"Umuligt at bo i jeres land".
For vi, chilenerne, opførte os meget dårligt.
Den 25. februar.
Hver dag er der nye nyheder at tackle.
Doug er fuldstændigt overvældet af vrede og frustration,
og mine nerver er flossede.
Hvorfor gør vi det her?
Jeg kommer hjem til en alvorlig konfrontation.
En masse gråd, ærlighed
og en kærlig reaktion.
Jeg overvejer måske at fylde alt dette op,
men jeg vil ikke have noget, der er for lige.
Sådan der, og så bugter det ud.
Så ser det naturligt ud.
Jeg tror på offentlig adgang.
Vi skal bygge infrastruktur til offentlig adgang.
Der skal være besøgscentre, campingpladser,
endda hoteller,
parkeringsområder, stier, rastepladser,
administrationskontorer, skiltning.
Alle de ting skal til,
når man laver en nationalpark.
Han var perfektionist.
Da han drev Esprit, havde han et lille skilt ved sit bord...
INGEN DETALJE ER FOR LILLE
...hvor der stod: "Ingen detalje er for lille".
Doug var overbevist om, at en verden uden skønhed intet var værd.
Husk på, at for Doug var det tomme lærreder.
Det, han gjorde,
var at skabe en udholdende, utrættelig
jagt på skønhed.
Traktorkøreren er som en kunstner.
Man kan male et landskab med en traktor,
men man skal have en god teknik.
For senere vil vi tage et foto
og se dit værk, værket.
Da vi først begyndte at arbejde i Chile og Argentina,
troede vi, at vi bare beskyttede enorme områder.
Men faktisk
er det, som man siger,
at landskab uden dyreliv er bare dekoration.
Alting ændrede sig, da vi kom til Iberá.
Vi indså, at der manglede mange arter,
lige fra jaguarer og hele vejen ned.
Nu handlede det ikke længere om at lave nationalparker.
Det handlede om at skabe komplette, velfungerende økosystemer.
Naturen skulle gøres vild igen.
Helt enkelt sagt
handler "rewilding" om at tilbageføre arter, der hører til et sted,
men som af en eller anden grund er forsvundet.
Krybskytteri, jagt,
græssende kreaturer.
Hver art spiller en vigtig rolle i økosystemet.
Så der er mange guanakoer
som føde for pumaer.
Pumaer jagter guanakoer og efterlader føde til ådselædere.
Det er ikke bare genoprettelsen af en enkelt art,
det er samspillet.
Rewilding-programmet har opsynsfolk...
NATURLEDER, REWILDING CHILE
...hvoraf mange er tidligere cowboys,
men i dag holder de øje med pumaer.
Arcelia var søn af den øverste pumajæger.
Han tog ud med sin far,
og de fik deres løn,
men de fik en bonus for hvert skind, de kom tilbage med.
Hvad ville din far tænke, hvis han kunne se dig nu...
hvor du laver alt dette?
Med så mange pumaer!
Med så mange pumaer, som vi ikke dræber!
Som I ikke dræber!
Det er en ændring!
Selvfølgelig er det en ændring. Det er en stor ændring for mig!
Fra et etisk synspunkt
skal vi tjene biodiversiteten som vores overordnede.
Vi skal dele planeten med andre væsener.
Det betyder, at vi skal gøre levesteder tilgængelige,
så evolutionen kan udfolde sig.
Vi presser dyr væk fra deres levesteder ved at brede os for meget.
Det er en selvødelæggende udvikling,
og det er det, vi finder så sygt,
at vi fortsætter med at udvide og udvide og udvide
indtil det uundgåelige kollaps.
Den 18. februar.
Hvorfor besteg vi aldrig vores bjerg sammen?
Det er sådan en gave at være heroppe
og se det hele gennem dine øjne.
Doug gennemførte den første bestigning,
og ifølge traditionen, når man er den første til at bestige et bjerg,
må man navngive det.
Og Doug opkaldte det efter Kris.
Det var så godt gået.
Ja, det var stort.
Så Kristine
er det højeste punkt i parken
og ligesom dens kronjuvel.
Man kan ikke finde på en bedre valentinsgave
end det til sin kone.
Han gjorde altid den slags for mig.
Nej, de var intense,
men de var dybt forelskede. Det kunne man se.
Han tog sig altid af hende og omvendt.
Man kunne se dem sammen, og de var som...
...som teenagere,
KLATRER
der sneg sig til et kys.
Det hele handlede om kærlighed.
Hver dag
sendte han hende sms'er.
JEG ELSKER MIN SMUKKE KONE
Det var foto-sms'er.
BIRDY & LOLO DE ELSKER HINANDEN
De havde kælenavne for hinanden.
LOLO ELSKER BIRDY
Jeg ved, hun var Birdy.
SMUKKE SJÆLDNE FUGLE JEG ELSKER
Jeg husker tydeligt
en rigtig skøn
DVD, han lavede.
Mit livs kærlighed er en kvinde af verdensklasse til enhver tid.
Hun er en smuk 60-årig.
Du er mit et og alt.
BIRDY, MIT ET OG ALT! VI ELSKER DIG!
BIRDY OG HENDES "LOLO" BEGGE I 60'ERNE
Det er en hemmelig side af Doug, jeg aldrig så, men...
Der er den.
Det er noget af en top, ikke?
Det er det.
Hvor er jeg glad for at være her.
Jimmy og jeg har været her før.
Vi var her for 12 år siden
med Yvon og Doug.
Åh, ja.
- Det var en mere for os. - Endelig gjorde vi det.
Første Medicaid-bestigning.
Det kan man ikke overgå.
Jeg husker, at der var en fantastisk solnedgang,
som den vi havde i aftes.
Og jeg tænkte på Doug.
Nej, det er mit biologiske ur, der tikker.
Jeg kan mærke det.
Du har mange opgaver at afslutte.
Jeg har projekter, der skal laves.
Der er langsigtede projekter, og man tænker:
"Jeg skal klare det og gøre dem færdig".
Jeg er spændt på at se,
om vi kan afslutte dit eller dat.
Og det tager tid.
- Tid er alt. - Ja.
Det er det mest værdifulde.
- Livet... - Er altid.
Livet flyver forbi.
Ja.
Jeg havde overtalt Doug til denne tur.
I første omgang.
Og så blev han meget entusiastisk omkring den.
Vi syntes, det kunne være sjovt at sejle i havkajak på en stor sø
ikke langt fra Nationalparken Patagonien.
Vi tog dem alle med til søen,
og de brugte timer på at gøre deres både klar.
Afsted med dig, skat.
De er kajakroere i verdensklasse,
men de hyrede nogen
til at organisere turen.
De tog Zodiac'en ud og satte deres både i vandet.
Doug og jeg var i en dobbeltkajak.
Yvon og Weston var i enkeltkajakker.
Og Jeb og Lorenzo var i en anden dobbelt.
Den fjerde dag begyndte vinden virkelig at blæse.
Vinden blæste to meter høje bølger i alle retninger.
Vi havde problemer med roret på den båd, vi havde lånt.
Det blev sværere og sværere for Doug og mig
at holde vores båd i vindens retning.
En bølge ramte os.
Pludselig vendte vi på hovedet.
Så jeg sagde til Doug:
"Mon vi skal forsøge at svømme,
"for hvis vi kommer ud midt på søen,
"er vi helt sikkert døde".
Så vi sagde begge: "Lad os prøve det".
Jeg tænkte,
at jeg nok havde ti minutter tilbage.
Man kan kun holde sig i live i så koldt vand i måske en halv time.
Og så ramte endnu en bølge mig, og jeg indså,
at jeg var ved at drukne.
Og noget knækkede i mig,
og jeg sagde... jeg skreg: "Nej!"
Og jeg begyndte at svømme så godt, som jeg kunne.
Og indenfor et minut var Jeb og Lorenzo der i deres dobbeltkajak.
Og jeg greb fat i bagenden, og de begyndte at trække mig.
Jeg kom først hen til Doug.
Han greb fat...
MILJØFORKÆMPER
...i min kajak, og jeg fik kajakken
drejet mod bredden og begyndte at padle.
Han var ikke i panik.
Han sparkede.
Han kunne let have grebet fat i mig og vippet mig omkuld.
Men det var umuligt at bekæmpe den nedkøling,
der var gået i gang.
Og det kunne jeg mærke, fordi han mistede styrken
til at sparke og holde fast.
I de sidste minutter så Doug op mod Aviano-dalen,
og så...
nynnede han ligesom for sig selv.
Da han mistede styrken til at holde fast i båden,
var jeg nødt til at få ham op i min arm og holde hans hoved ude af vandet.
Vi var bare... Jeg kunne ikke...
holde ham og pagajen.
Og jeg tabte min pagaj på det tidspunkt.
Doug og jeg flød rundt sådan i omkring en time,
måske halvanden.
Og så...
hørte jeg en helikopter komme.
De trak os gennem vandet til bredden.
Og derfra tog vi på hospitalet.
Brudte beskeder kommer langsomt ind.
Til sidst er det Doug, Rick, helikopter.
Jeg ved, du er i alvorlige problemer.
Instinktivt ved jeg det uden at vide det.
Udenfor beder jeg til guderne,
så inderligt,
bring ham tilbage til mig.
Og de tog os op til hytten, hvor telefonen ringede,
og hyttens ejer svarede,
og... efter et kort øjeblik
lagde han på, så på os og sagde:
"Nu er Doug virkelig død".
Jeg skyndte mig ind i det rum, hvor jeg nu ved, at de arbejdede på dig i timer.
Kold krop, blød.
Jeg kravler op på din seng og ligger ved siden af dig.
Jeg ønskede kun, at vi to skulle ligge tæt sammen,
og at alting og alle bare ville forsvinde.
Og jeg stirrede bare ned i min suppe.
Og jeg husker, at Yvon stirrede ned i sin suppe.
Og så...
tog han sin ske og begyndte
at spise den,
meget langsomt.
Og han så over på mig og sagde:
"Spis din suppe. Den er rigtigt god."
Og jeg sørgede for, at jeg...
respekterede
hver eneste skefuld varm suppe, der gled ned i min hals.
Og så fløj vi ham hjem den næste dag.
Og jeg var omme bagi med kisten.
Og jeg havde en kniv i min taske.
Og jeg begyndte at snitte vores navne.
Jeg lagde ikke mærke til det, men mens jeg...
snitter de store bogstaver,
og jeg snitter bare, så hårdt jeg kan,
skærer jeg mig.
Der er blod på kassen,
der er blod på mig.
Og...
Jeg var ude af min sikkerhedssele.
Jeg var så opsat på at få Birdy og Lolo på den kasse.
Til sidst kom Rick, der sad oppe ved piloten,
om bagi,
og sagde: "Sæt dig på din plads,
"tag din sele på, og giv mig den kniv.
"Du er færdig.
"Er det, hvad du vil have, folk skal se, når vi lander?"
Hun var helt ude af den.
I en sådan grad at hun ikke ønskede at leve.
Hun ønskede ikke at fortsætte livet... uden ham.
Doug døde for tre dage siden
på en udflugt med sine bedste venner.
Med Yvon Chouinard, hans ven gennem hele livet,
med Rick Ridgeway, der var lige ved at dø,
og med Weston Boyles,
gruppens "lille dreng,"
der blev hos ham til det allersidste.
Han gav aldrig slip på ham.
Og det vil jeg altid være taknemmelig over.
Denne person, Douglas, levede et liv, der var flere århundreder værd.
Jeg kan ikke forestille mig et liv uden ham, men her er vi altså.
Tak, fordi I kom.
Vi sænkede Dougs kiste i graven.
Og så begyndte alle dem, der var kommet,
alle borgerne fra de omgivende byer, hundredvis af mennesker,
vi begyndte alle at kaste jord på hans kiste med vores hænder.
Det tog mig lang tid
at beslutte ikke at tage med ham.
Det er et godt sted at besøge.
Jeg var... så skør i så lang tid, efter at han døde.
Hver dag.
Den 17. maj.
Da du forlod Esprit,
søgte du længe efter, hvad det næste skulle være.
Den store jagt på et nyt liv.
Og nu sidder jeg ved den samme afgrund.
På en eller anden måde må der være en ny historie.
Måske er dette pointen, Birdy.
Det er på tide at skrive det hele ned.
Selvom jeg stadig føler, at det var...
en amputation,
ikke bare et tab,
føler jeg...
at denne store, dristige vision, som Doug havde,
nok var det, der holdt sammen på mig.
Det var som en redningsplanke for mig.
Vi stoppede aldrig.
Jeg klarede det hele.
Alle de ting, som hun vidste var uholdbare,
dem stoppede hun.
Og hun tog sig sammen og tog over.
Alle gårdene er væk.
Vi havde 13 gårde på et tidspunkt.
Vi kunne ikke gøre dem selvforsynende.
Det var bare for dyrt.
Jeg kunne ikke lade være med at føle, at jeg svigtede Doug.
Det var ikke muligt at holde dem i gang,
men det var svært at slippe dem.
Det blev så sort og hvidt for mig.
Der var ingen tvivl.
Det var binært. Hele mit liv blev binært.
Jeg vil dø, jeg skal leve.
Vi gør det her. Vi gør ikke det der.
Doug vil dette, det gør vi ikke.
Luk det.
Pumalín, du er færdig.
Valle Chac, du er næsten færdig.
Iberá, det gør vi.
Vi gør det dobbelt så hurtigt,
dobbelt så stort.
Bare gør det. Vi har intet at miste.
Det var mit mantra: "Jeg har intet at miste".
Det værste, der kunne ske, skete for mig.
Hun var inde i en helt ny fase af sit liv.
Og lidt efter lidt
fandt Kris ikke bare en grund til at blive ved,
hun blev også mere stålsat
og mere dristig.
Jeg følte mig altid som en lille sten i en bæk.
Det gør jeg ikke længere.
Jeg ved præcist, hvad jeg vil gøre.
Jeg lever faktisk meget bevidst.
Den nye park vil være...
NATIONALPARK KAWÉSQAR
9.300.
9.300 kvadratkilometer.
Det er endnu en Pumalín eller Corcovado.
Ja.
81.000 kvadratkilometer.
Det kan jeg lide!
Hun har været nødt til at spørge sig selv: "Hvad nu?"
Kan du se den?
Jeg synes, at den mest opløftende mulighed er rewilding.
Så de her er
to af de første grupper, der blev sat ud.
Ja.
Men de interagerer med de andre, der er vilde.
- Ja, det ved jeg. - De klarer sig
meget bedre udenfor end i indhegningen.
Der var så meget mere at gøre end bare at beskytte jorden.
Man kan ikke sige, at disse steder
er gendannet eller sunde, før alle er tilbage.
Kris har hjulpet med at genindføre
over et dusin arter indtil nu,
inklusive jaguaren,
hvilket ingen har gjort før.
Det var Dougs idé
at gøre, hvad vi kunne, for at bringe jaguarer tilbage.
Jaguaren er symbolsk.
Den er øverst i fødekæden der.
Det var en af hans drømme.
Så vi har ni, der skal slippes fri.
Og det er med udgangspunkt i, at ungerne,
der begge er hunner...
Ja.
...har to unger.
Måske. Måske en.
Ja.
Utroligt!
Hver gang jeg tænker på det, er jeg lige ved at græde.
Det mener jeg.
Måske er nationalparker som...
petriskåle.
Og...
når alting går ad helvede til,
vil nationalparker, store fredede områder, måske være en petriskål,
hvor evolutionen ligesom kan genstarte sig selv.
Hvem ved?
At hjælpe med at beskytte biodiversiteten, som Kris gør,
har faktisk en direkte forbindelse
til klimaforandring.
Og derigennem
til vores arts overlevelse på planeten.
Den 2. marts 2017.
Regeringen sendte et røgsignal op i dag.
Vi vil underskrive aftalen her den 15. marts.
Først, enorm lettelse, og så en flygtig glæde,
der veg for min uendelige beundring af dig.
Jeg spurgte mig selv: "Hvordan kan jeg nå så vidt uden dig?"
Men så huskede jeg, at du har været her hele tiden.
Når man giver ikke bare en del af sin rigdom,
men en stor del af sit liv,
og man så vælger at blive begravet på det sted.
Det gjorde det umuligt for nogen at sige:
"Han er bare på besøg".
Der var denne...
strøm af sympati for en enke
over hele landet.
Det satte gang i alle...
"VI VIL GENDANNE JORDEN OG GIVE DEN TIL SAMFUNDET"
...og enhver modstand mod...
NATIONALPARK DOUGLAS TOMPKINS UDNÆVNT
...hvad de forsøgte at gøre, forsvandt.
TOMPKINS CONSERVATION OVERDRAGER PARKER
Det er historisk.
Jeg mener det, ingen har gjort dette før.
Da jeg var præsident, mødte vi Kristine,
og vi besluttede, at det kunne være interessant,
hvis to kvinder kunne fortsætte det, som Doug havde...
en meget vigtig drøm.
Men sandheden er, at vi var nødt til at gøre de parker færdige.
Husk på, at vi havde uhørte udgifter.
Det sidste års tid har vi brugt
omkring seks millioner dollars.
Hvis ikke vi donerede dem,
ville det ende som en økonomisk katastrofe.
Ola!
Alle vores bedste tømrere sætter det skilt op!
Jeg kan dårligt tro det!
Det var så dristigt og så usandsynligt,
at det skulle kunne lykkes...
...alle fem nye nationalparker på én gang,
og udvidelsen af tre andre.
Men jeg følte bare, at det var nu eller aldrig.
Det skal være nu.
Sig: "Pumalín".
Pumalín!
Det er noget af et team.
Og der er hundredvis af mennesker involveret.
Vi vil have, at regeringen skal beholde dem.
Men hvem ved, hvad der vil ske?
LUKKET
Nogle af dem vil vi se igen, andre vil vi ikke.
Men det er mange mennesker,
der er nået til vejs ende.
Vi har været en familie...
Virkelig.
...i 25 år.
Og vi ærer og elsker hinanden.
På vegne af teamet:
Skål for Douglas og Pablo Carrasco.
Ja.
Weekenden før, præsidenten kom til ceremonien,
læste jeg noget.
Og jeg så straks to ord, der var betingede.
"Vi kunne," "vi ville," ikke "vi er,"
hvilket fortalte mig, at en af parkerne,
og den største i denne samling af otte,
ikke var helt på plads, hvis det blev godkendt.
Og for mig var det alt eller intet.
Vi ordner dem alle, eller vi gør intet.
Det er en kæmpe risiko, hvis det ikke bliver godkendt.
Efter alt det, der var sket for dem,
alle de år, hvor de havde forsøgt at overtale
skiftende regeringer til at gøre dette,
og hvor de aldrig havde kunnet gå videre, så er det klart,
at hun havde sine tvivl.
Hun troede, at alt kunne ændre sig.
Lige indtil timen
før ceremonien...
anede jeg ikke, om det ville gå godt eller ej.
Så er det nu.
Lad os komme i gang.
Da hun ankom, var jeg stram i betrækket.
Dejligt at se dig igen.
Og hun ville mødes ved Dougs gravsted,
på den lille kirkegård der.
Hun viste Dougs grav respekt
og talte om Doug,
og jeg tænkte: "Jeg er på nippet til at hive stikket ud på det hele".
Og jeg havde to taler klar,
en med bulder og brag,
hvis noget skulle gå skævt.
Og en anden, der ønskede tillykke.
Og så kom nogen hen til mig
og sagde: "Det står deri.
"Det er i orden."
Så jeg vendte mig mod præsidenten og sagde:
"Du godeste, sikke en historisk dag".
Jeg har et kort over et sted, som kun guderne kunne have udtænkt.
Det, der var en drøm for Doug i 1992,
vil blive til Pumalín Nationalpark.
Disse parker tilhører jer.
Beskyt dem af hele jeres hjerte.
Vælg livet.
Vælg skønheden.
Lolo, vi gjorde det!
Åh, Gud. Venner...
Det var en, jeg havde været mentor for,
og en god ven, der stod her med Chiles præsident
og underskrev papirerne
for at skabe disse parker, og, for pokker da.
Ja. Jeg var... tårerne flød.
Det var et meget stolt øjeblik.
Det er det største i verden.
- Du bør være stolt. - Det bør jeg vel.
De skabte den største donation af jord i menneskehedens historie.
Doug satte baren virkelig højt,
og han ville være stolt, hvis nogen forsøgte at overgå ham.
Større parker, mere fredning.
Hold nu op!
Se ham lige! Se, se!
Det er en kondor.
Se på dette utrolige vilde landskab,
som hun og Doug har fået fredet...
så langt øjet rækker.
Det har ændret hele holdningen til fredning i Latinamerika.
Folk ønsker at oprette disse parker nu.
Så nu er jeg involveret i at starte en ny park
nede ved spidsen af Ildlandet.
Tre tusind kvadratkilometer.
Jeg fik denne idé, og jeg gav den til Kris' organisation.
Vi kalder den Parken ved verdens ende.
Doug plejede jo at plage mig med,
at jeg skulle gøre det samme, som han gjorde.
Så nu begynder jeg på det.
Jeg var altid den søde
i forhold til jer to.
Jeg var nemmere at stille tilfreds
og sværere at afvise,
men...
Du godeste, sikke et liv.
Ja.
Sikke et liv.
TOMPKINS CONSERVATION HAR SAMMEN MED CHILE OG ARGENTINA
SKABT ELLER UDVIDET 17 NATIONALPARKER.
DE HAR FREDET 60.000 KM2 JORD, OG OMFANGET VOKSER FORTSAT.
REWILDING AF ARGENTINA OG CHILE FORTSÆTTER TOMPKINS CONSERVATIONS ARBEJDE
MED AT GENINDFØRE ARTER OG SKABE PARKER.
I 2022 DONEREDE YVON CHOUINARD I SINE VENNERS ÅND
FIRMAET PATAGONIA COMPANY,
TIL EN VÆRDI AF TRE MILLIARDER DOLLARS, TIL REDNING AF PLANETEN.
TIL MINDE OM JENNIFER RIDGEWAY
Tekster af: Gitte Hovedskov