Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
11 martie, o zi predominant însorită...
Îmi revin în minte cei aproape 20 de ani petrecuți în această vale.
Ani cu bucurii...
cu dureri...
cu îndoieli și speranțe reaprinse.
Am învățat o nouă formă de iubire,
puternică și trainică.
Puțini au trăit aici cum am trăit noi,
așa că da, dragul meu, îți simt lipsa.
Nimic nu mă liniștește precum mâna ta sinceră și fermă.
Vino acasă, la soția ta.
DECEMBRIE 2015
Douglas Tompkins a murit marți, într-un accident în Chile.
A fost un ecologist fervent.
S-a îndrăgostit de Patagonia în anii `60, pe când era tânăr.
În anii `90, a revenit ca să cumpere teren.
A trăit în Chile 25 de ani și lasă
drept moștenire cel mai mare proiect filantropic din lume.
Tompkins a fost un vizionar.
A realizat un proiect într-o epocă dificilă, în care
apărătorii mediului erau văzuți drept teroriști ecologici.
Doug a fost o personalitate marcantă.
A murit subit. Toată lumea a crezut...
Nu a știut ce să creadă.
Aveam să clachez?
ECOLOGISTĂ
Dacă aș fi clacat, totul s-ar fi terminat.
Am fi pierdut 25 de ani de muncă.
Oamenii nu știau
dacă aveam să mă întorc sau nu.
Mi-am pierdut iubirea vieții.
Eram afectată puternic, îngenuncheată.
Un prieten mi-a trimis un bilet
în care scria:
„Trebuie să alegi și trebuie să o faci acum.
Poți trăi din această poveste.
Le poți povesti tuturor despre viața pe care ai avut-o
și îl poți plânge pe Doug până vei închide ochii.
Sau poți merge la muncă și să nu te oprești.
Ce ai de gând să faci?”
Acele cuvinte m-au făcut să aleg.
VIAȚA SĂLBATICĂ
TREI ANI MAI TÂRZIU
Să-l punem acolo, jos.
- Un model cu multe talente. - Da.
Glumea, nu?
- Da, așa sperăm. - Glumea.
Așa cred.
Iată ochelarii cu care am fost pe muntele K2.
- Nu. - Au...
- Nu se poate. - Ce?
Din ce an e, Rick?
Din 1978.
Rick o să ne ducă pe munte.
Ți-am adus un alt piolet.
E mult mai ușor.
- Vreau să spun că am adus... - Nu.
...mai mulți pioleți pentru mine și pentru Pablo.
Deci ăsta este?
Sau poți lua unul din ăștia, care e...
Cred că mai degrabă aș lua unul lung.
Bine.
E timpul să plecăm.
După moartea lui Doug,
Rick m-a sunat să mă întrebe
dacă voiam să urc pe munte cu el și cu Kris.
Mi-a zis de Kris că își dorea mult să meargă...
ALPINIST, CINEAST
...și să urce acel munte.
Mi s-a părut logic.
I-am înțeles motivele.
E un munte cu totul aparte.
Iată muntele nostru!
Doamne!
Nu, serios!
Îmi pare rău, dar...
Doamne, priviți!
Priviți-l pe acesta, are un pic de zăpadă.
- Un pic. - Doar un pic.
E cel mai îndepărtat punct în care am ajuns în acest parc.
N-am văzut niciodată asta.
Zburăm mult, dar...
n-am reușit să străbatem pe jos distanțe prea mari.
Nu am apucat să cutreierăm prea mult.
Ne-am văzut doar de muncă.
Pentru mine, este un semnal de alarmă.
La început,
eu și Doug trăiam în sânul acestui paradis.
Și am zis
că ar fi nemaipomenit să salvăm acest loc.
Pur și simplu să-l salvăm...
Din cauza schimbărilor climatice și a celorlalte probleme.
Acum,
din toate punctele de vedere,
natura pierde.
Ce poți face azi pentru a încerca
să salvezi zonele cele mai amenințate de pe planetă?
Care a fost viziunea dumneavoastră? Pentru ce ați venit aici?
Am început să concepem un plan general.
ECOLOGIST
Și am înțeles că era posibil să...
creăm un parc național
sub inițiativă privată.
Intenția era de a-l dona înapoi țării.
CUMPĂRARE DE TEREN
Cumpărarea pământului ca strategie extremă individuală de a-l salva.
Tompkins și Kris, soția sa, au acumulat teren în scopul conservării
la o scară fără precedent.
Este de dimensiunea Parcului Național Yosemite.
Ați cumpărat și acel vulcan?
Da, era inclus.
Unii localnici au început să întrebe
ce intenționau acești americani.
FOST SENATOR
În opinia noastră,
nu e decât un om de afaceri ce se dă drept ecologist.
Cred că mulți chilieni nu au înțeles la început
ce însemna să fii ecologist.
FOSTĂ PREȘEDINTĂ CHILIANĂ
Unii au dorit să investească aici.
Să investească, să producă energie
cu ajutorul apelor.
Alții au vrut să taie pădurile.
Nu am știut că existau mize.
Aceasta a fost o problemă.
Fosta președintă chiliană l-a acuzat pe soțul dv
că alunga oamenii de pe pământuri.
S-a raportat că ați primit și amenințări cu moartea.
Da, ani buni. Telefoanele ne-au fost interceptate.
Mizele erau uriașe.
Timp de 25 de ani, realmente...
am pus umărul
și am făcut totul pentru a realiza ceea ce și-a dorit Doug.
Despre asta vorbeai dimineață.
- Da. - Tot ce e aici.
Am marcat zona acum mult timp,
fiindcă cineva îmi spusese că era de vânzare.
- Am venit... - E o suprafață mare.
...în Chile în 1990, am cumpărat o casă și m-am apucat s-o repar.
Am cumpărat un teren, fără a intenționa să creăm un parc mare.
Apoi un alt lot a fost scos la vânzare, iar după el, un altul foarte mare.
Așa că, în scurt timp, parcul începea să se contureze.
Pe de o parte, era un nebun ce visa să creeze un parc.
Iar pe de cealaltă parte...
ADMINISTRATOR
...era o persoană care făcea din acest vis o realitate la nivel național.
Spune că vrea să zboare puțin cu tine, dar să nu cazi.
Să nu te prăbușești.
Între ei a existat un devotament profund.
CINEAST
Au venit cu o viziune comună pentru care au luptat aprig.
Ne putem ciondăni.
Nu, cred...
că a fost dorința de...
a lupta contra curentului de distrugere a naturii sălbatice.
Consider că este cea mai puternică legătură
dintre doi oameni.
Facem o mică pauză aici sau sus?
- Nu, sus, la marginea pădurii. - Da.
- Mai sunt vreo... - De acord.
- ...60-90 de metri. - Da, e bine.
Kris, cum ești?
Bine.
Mă bucur.
Mereu am spus
că vreau să trăiesc la cote maxime,
să nu mă complac niciodată.
Și, înainte să mor, mi-am dorit să trăiesc așa.
N-am știut cum avea să fie, dar am știut că voiam ceva...
sălbatic, nebunesc,
riscant în sensul schimbării lucrurilor care erau foarte comode.
Doug s-ar bucura enorm pentru mine
și ar fi mândru
că am ajuns acolo sus și...
am văzut cum arată cel mai înalt punct al parcului.
Pentru mine,
e un mod de a-mi lua un ultim bun rămas de la el.
Doug a urcat prima oară pe acest munte
în 2008.
Era alpinist.
Asta a fost dintotdeauna prima lui dragoste.
Doug a crescut în Nord-Est.
Era în școala generală când început să facă escalade în munții Shawagunk.
Nu l-a pasionat școala, nu a făcut facultate.
I s-a părut că a te conforma era o formă inutilă de a trăi.
A respins total ideea asta.
Și a plecat.
La vârsta de 17 ani...
a luat-o spre vest...
Nu cred... Nu avea niciun ban.
Nu știa...
ce avea să facă, ce avea să întâlnească.
Doug a ajuns în Yosemite și a făcut escalade în valea glaciară.
FONDATOR, FIRMA PATAGONIA
Am escaladat și eu cu el.
Am devenit prieteni buni.
Mai târziu, eu și Doug am ajuns împreună datorită lui Yvon.
Doug și Yvon au fost prieteni la cataramă și vechi parteneri de escalade.
Amândoi au fost alpiniști de talie mondială.
Ei au fost alpiniștii, surferii și schiorii
care au creat afacerea cu echipamente destinate sporturilor în aer liber.
Doug l-a admirat mult pe Yvon.
Iar relația lor s-a schimbat de-a lungul celor 50 de ani.
Yvon l-a ascultat pe Doug când...
când au început să facă afaceri.
SENDVIȘURI HOTDOGI
Cumva l-a convins să obțină franșiza
să vândă hotdogi în Yosemite.
S-a ocupat de hotdogi și a făcut alpinism.
A fost antreprenor.
Dacă vreți să înțelegeți antreprenorii,
studiați delincvenții juvenili.
Ei spun: „Asta e nașpa.
O să fac așa cum mă taie capul.”
Iar Doug a devenit om de afaceri înaintea tuturor.
Eu am fost fierar.
Făceam echipamente de alpinism,
dar nu m-am considerat om de afaceri
decât mult mai târziu.
Făceam alpinism șase luni pe an și...
ECHIPAMENTE PENTRU ALPINIȘTI
...am creat echipamente de escaladă.
Îmi dezvoltam afacerea în toate modurile firești,
dar aveam multe alte idei.
Politica noastră era...
să lucrăm când aveam de lucrat
și să ne jucăm când era de jucat.
Când era sezon de surfing, plecam să facem surfing.
Așa am cunoscut-o pe Kris.
Fetele de pe Coasta de Est sunt șic
Îmi place stilul lor vestimentar
Iar sudistele Cu accentul lor
Mă înnebunesc Când printre ele mă nimeresc
Iată o surferiță. Nu purta niciodată nimic în picioare.
De fapt, când era la liceu,
se ducea la ore desculță.
Iar profesorii își ieșeau din minți.
Și ea a fost o mică delincventă juvenilă.
Kris era vecina de alături a lui Yvon.
VOCEA MALINDEI, COPROPRIETARA FIRMEI PATAGONIA
Avea vreo 15 sau 16 ani când am cunoscut-o.
Era foarte prietenoasă.
Îi plăcea să vorbească, să facă anumite lucruri.
Dar era foarte meticuloasă.
Am crescut la ferma străbunicului nostru din California.
Când aveam opt ani, tata, cu firma lui petrolieră,
a decis să plece în Venezuela,
într-un cătun din bazinul fluviului Orinoco.
Într-o după-amiază, tata s-a îmbolnăvit foarte grav.
Cinci zile mai târziu avea să moară de poliomielită bulbară.
După moartea tatei,
mama s-a recăsătorit cu un bun prieten de familie.
Era un om ambițios și avea patru copii.
Așa că am ajuns să fim șapte copii. Ne-au numit „huliganii”.
Eram neastâmpărați.
Tata voia ca odraslele lui să ajungă
să sară în apă de pe trambulina cea mai de sus.
Să respingă conceptul de imposibil.
Iar eu eram cea care accepta toate acele provocări.
Ni se cerea doar să excelăm în ceea ce făceam,
indiferent de ce era vorba.
Am refuzat să merg la o școală privată. Dar cum liceul local
era unul extrem de slab,
am început să merg la plajă și să-mi petrec timpul
cu un frate mai mare și cu Yvon Chouinard.
Acolo aveam 15 ani.
El a știut perfect cine era.
În schimb, eu sunt mai degrabă o pietricică într-un râu,
care se lasă dusă de curent
și care se mai împiedică de câte un bolovan,
după care poate o mai ia un curent
și o duce mai departe.
Eram în primul an de facultate când, venind acasă,
mama m-a pus să iau loc și mi-a zis: „Trebuie să te angajezi”
Așa că m-am dus la Yvon să mă plâng,
iar el m-a angajat peste vară cu doi dolari pe oră.
A început să lucreze pentru mine ca ajutor la ambalare.
Era treapta cea mai de jos din companie.
A avansat prin propriile ei forțe.
Încet, am învățat
cum să gestionăm o afacere împreună.
Și Doug demarase propria lui afacere.
Au înființat o asociație de ghizi.
Se numea „Serviciul de ghizi montani din California.”
Acesta a fost motivul pentru care am creat firma The North Face.
Aveam nevoie de echipamente pentru clienții cărora le eram ghid.
În această perioadă, Doug a cunoscut-o pe Susie.
Pe Susie, prima mea soție, am cunoscut-o făcând autostopul.
M-a luat cu mașina.
Într-o zi, conduceam...
COFONDATOAREA FIRMEI ESPRIT
printr-o regiune numită Emerald Bay,
de pe malul lacului Tahoe.
Am văzut un tip făcând autostopul.
Am oprit și l-am luat. Avea frânghii
și echipament de alpinism.
Era tare arogant.
Îmi amintesc că-mi spuneam: „Ce nesimțit e!
Dar are și ceva incitant.”
Am ajuns să ne căsătorim
și am locuit în cartierul North Breach din San Francisco.
THE NORTH FACE SPECIALIȘTI ÎN ALPINISM
Când am inaugurat The North Face,
am invitat trupa de rock Grateful Dead
să cânte.
Doug a construit cu plăcere magazinul. A ieșit foarte frumos.
A creat un loc aparte
în care să vândă articole vestimentare și echipamente de alpinism.
The North Face a continuat să se dezvolte.
Apoi, Doug nu și-a mai găsit locul, fiindcă voia să plece
să facă alpinism și să nu fie ținut într-un loc.
ECHIPAMENTE PENTRU ALPINISM
Așa că am vândut magazinul.
În acel moment, Susie inaugurase firma Esprit.
Avea o parteneră de afaceri.
Umblaserăm să vindem
niște modele foarte rudimentare pe care le creaserăm.
Îmi amintesc că i-am arătat comenzile.
Doug s-a uitat și a dat din cap, zicând:
„Iată o oportunitate.”
Am început afacerea.
Și Esprit a devenit o marcă mare, iar noi am prins avânt.
Am dezvoltat compania Esprit.
Am ajuns să ne extindem internațional,
având mulți parteneri în întreaga lume,
din Asia până în Australia și până în Europa.
Suntem în inima a ceea ce sperăm
să devină Parcul Național Patagonia.
Dar ce se va alege de acest loc?
Una e să ai o idee măreață
și alta e să fii în stare s-o materializezi.
Și pentru asta trebuie să colaborezi strâns cu guvernul.
Acest parc e unul dintre cele cinci parcuri noi.
În cazul fiecăruia,
am cumpărat loturi foarte mari
și i-am propus guvernului să intre în parteneriat cu noi
și să aducă noi terenuri federale.
Rezervația Alacalufes poate fi ușor un parc național
fără a pierde nicio oportunitate de producție.
Ar fi minunat
dacă toate aceste proiecte ar ajunge să devină
ALPINIST, AUTOR
în totalitate parcuri naționale.
Altceva a fost să mă conving că așa ceva avea să se întâmple.
Economia statului Chile s-a bazat în totalitate pe extracție.
Se spune că mineritul reprezintă sursa de venit în Chile.
Reprezintă 60% din exporturi.
Azi, Chile e cel mai mare producător de cupru
și al doilea producător de litiu la nivel mondial.
Chile e o țară minieră.
Este o economie extractivă.
Industria minieră este poluantă.
Simțul economic al politicienilor
a fost cel de a exploata aceste terenuri și păduri.
Astfel, cei aflați la guvernare în acea perioadă
nu au înțeles conceptul creării unui parc.
În America Latină, nu a existat conceptul de filantropie în privința terenurilor.
Și iată un american sonat care vine și spune:
„Voi cumpăra aceste teritorii în Chile
și voi crea parcuri, pe care le voi reda oamenilor.”
Reacția generată a fost: „Pe bune, nimeni nu face așa ceva.
Nu, trebuie să existe un alt motiv.”
Doug a început să vină aici în 1961.
Ca schior alpin, se antrena în extrasezon.
Așa a început să înțeleagă
cum erau Argentina și Chile.
Și i-au plăcut mult de la început.
Așa că s-a îndrăgostit de Patagonia.
A fost ideea lui să mergem în Patagonia.
Am plecat 14 zile mai târziu.
Am cumpărat o dubiță veche
pe care am umplut-o cu schiuri, plăci de surf
și echipamente pentru escaladă.
Am condus 16.000-19.000 km.
A fost o aventură minunată.
O excursie legendară.
Vreau să spun
că au definit o întreagă epocă.
Au definit un întreg mod de a trăi.
Au făcut alpinism, surf,
au schiat pe vârfuri unde nu mai schiase nimeni,
ca, în final să facă una dintre cele mai dificile
și mai însemnate prime ascensiuni din epoca lor.
Am încercat 60 de zile să urcăm pe Fitz Roy.
Am petrecut 31 de zile într-o peșteră de gheață.
Cred că am avut cinci zile cu o vreme pe care s-a putut urca.
Am fost plecat nouă luni.
Cu Yvon Chouinard, un vechi prieten al meu, și alți trei prieteni
am stat foarte mult în Chile.
Ne-am îndrăgostit de Patagonia.
Atunci am fost prima oară în Patagonia.
Semăna cu Vestul American de acum un secol.
Dar era autentică.
Acea călătorie a durat destul de mult, astfel că realmente...
Ne-a schimbat viețile.
TRĂIASCĂ MONTANIARZII PATAGONIA `68
Când Yvon a venit în Patagonia
în 1968, cu Doug Tompkins, să urce pe Fitz Roy,
zona era sălbatică.
Am revenit după 20 de ani
și am văzut că se schimbase.
Priviți!
Au făcut străzi și au amenajat zona.
Vor deschide un McDonald's și un Wimpy's.
Dezvoltatorii creaseră o rețea de străzi perpendiculare, însoțite de indicatoare,
în ceea ce avea să devină orașul Chalten.
De asemenea, am observat
cu multă vreme în urmă,
că temperaturile începuseră să crească.
Am observat că ghețarii începuseră să se topească.
Am început să ne dăm seama mai mult...
că au loc schimbări climatice.
Iar Doug a fost primul...
care și-a dat seama de acest lucru.
Cred că a fost influențat atât de lecturile numeroase,
cât și de cunoașterea anumitor persoane
care i-au recomandat alte cărți.
CARLOS FUENTES O FAMILIE ÎNDEPĂRTATĂ
Se implicase foarte mult în ecologia profundă.
A fost ceva firesc,
fiindcă toți ecologiștii profunzi erau alpiniști.
Au văzut cum natura era distrusă.
Iar dacă distrugem natura, ne distrugem pe noi înșine.
Ecologia profundă susține ideea că toate formele de viață sunt interconectate.
Că orice formă de viață are o valoare intrinsecă.
Valoarea ei nu este stabilită de oameni.
După ce am fost în Patagonia, m-am gândit
că vreau să fac haine pentru vremea de acolo.
Yvon a zis:
„Vreau să fac niște geci.
Vreau să le numesc Patagonia.”
Patagonia e unul dintre acele nume magice.
Iar pe emblema pe care am creat-o
am trasat creasta muntelui Fitz Roy.
Din mai multe motive, mi-a zis:
„Ar trebui să te ocupi de asta.”
Am ajuns să creez,
să conduc și să dezvolt afacerea.
Yvon are o mulțime de idei,
dar nu știe cum să le materializeze.
Iar Kris a știut să facă asta, lăsând la o parte ideile proaste.
VOCEA MALINDEI, COPROPRIETARA FIRMEI PATAGONIA
Asta e partea importantă.
Era ambițioasă și foarte încrezătoare.
În cele din urmă, a ajuns directorul general executiv.
Când compania Patagonia a început să meargă,
a fost, mai ales pentru epoca respectivă,
un tren de marfă.
La începutul anilor `80,
Yvon a decis să transformăm Patagonia într-o companie activistă.
Îmi dezvoltam afacerea și eram preocupat de mediu.
Am vrut să fac ca afacerea mea să fie una din ce în ce mai responsabilă.
Dar Doug nu a făcut asta.
Era interesat s-o dezvolte cât de putea de mult.
Așa, Fred Astaire, dă-i drumul!
Poza lui Emily...
Tompkins nu e creator de modă.
Linia hainelor Esprit e creată de Susie, soția lui.
Dar orice aspect legat de imaginea companiei
și de comunicarea cu publicul este controlat de el.
Da, e minunată. Julie Hall.
- Cu siguranță. - Bine.
Esprit are propriul apartament la Milano.
Esprit are propriul apartament la Paris.
Esprit are propriul apartament la New York și la Tokyo.
Când intri, dai de un triptic pictat de Francis Bacon,
în valoare de cinci milioane de dolari,
așezat deasupra șemineului.
Perioada de glorie a firmei Esprit a fost când s-a dedicat total
și și-a asumat complet
rolul de antreprenor global
al unei megaafaceri în industria modei.
Dar apoi s-a produs schimbarea.
Cred că s-a schimbat mult.
Eu am intrat acolo pe la...
spre finalul anilor `80.
Și mi-am zis că trebuie să fac altceva.
Cred că s-a simțit...
pierdut.
A pierdut pe mâna lui.
Principalul aspect în industria modei
este cel de a crea sentimentul
că îți dorești lucruri noi.
Și mi-am dat seama că nu ar trebui să fac asta,
fiindcă astfel contribuiam la distrugerea planetei.
APEL PENTRU CONSUM RESPONSABIL
NEVOILE NOASTRE SUNT DES DEFINITE DE LUCRURI CE NU NE ADUC MULT...
Astfel, în ultimii ani, Esprit
încearcă în cataloagele sale să te convingă să nu cumperi haine.
ESPRIT A DEFINIT NOUL SPIRIT? ...DE A CUMPĂRA DOAR CELE NECESARE.
Nu poți face asta și totodată să găsești soluția
de a-ți plăti angajații și a-ți continua activitatea.
...UN NOU „STIL RESPONSABIL FAȚĂ DE MEDIU”...
La începutul anilor `90,
nu am mai rezistat.
Compania avea probleme și a trebuit să iau decizia
că trebuia să încerc să salvez Esprit.
S-a despărțit de Susie
și...
au trebuit să-și împartă și compania.
I-a cumpărat partea lui
din cauză că el era interesat să meargă în direcții noi.
A simțit nevoia să revină acolo unde ultima dată
s-a simțit realmente fericit, adică în Patagonia.
Cred că a fost o schimbare mare, dar importantă pentru el.
ALPINIST, CINEAST
Era același și totodată altul. De fapt, cred că era mai interesant.
S-a mutat în America de Sud să se dedice unui proiect
ce părea un fel de vis.
Acesta era crezul său,
să ai un vis și apoi să-l materializezi.
Și el asta a făcut.
S-a implicat total în materializarea lui.
N-a venit aici cu un plan.
DIRECTOAREA FUNDAȚIEI RESĂLBĂTICIREA CHILE
Când a venit în Chile, voia să se delimiteze de afacerea Esprit.
Ca pilot,
și-a dat seama că toate fermele aveau proprietari absenți.
Am cumpărat ferme mici,
de la cei care voiau să se mute.
Doug a cumpărat o fermă de 800 de hectare, numită Reñihue.
Chiar aici...
unde ne aflăm acum,
am trăit un an și jumătate.
Aici.
Aici era și bucătărie, și cameră de zi,
și sufragerie.
Am reparat casa mare de vizavi.
Nu aveam curent.
Deși avem șapte metri pătrați
sau nouă metri pătrați,
era...
- Da. - ...înțelegi?
- Mă rog. - Cât o fi.
Nu poți...
- Avem două dormitoare. - Multiplici.
E o casă cu două dormitoare.
Dispunea de niște fonduri.
Nu era miliardar.
Dispunea de o sumă mare, de vreo 150 de milioane.
Și putea face orice.
Și asta a ales să facă.
Strategia principală a fost cea de a proteja pământul.
Dar, în zonele unde era posibil,
am mers pe crearea de ferme demonstrative.
Ferme în care ne puteam demonstra în primul rând nouă
și apoi celorlalți
că exista posibilitatea de a trăi în zona respectivă
fără a face defrișări.
Că, pentru a trăi acolo, nu se impuneau defrișările.
Am început prin a planta arbuști cu fructe de tip bacă,
ne-am apucat de apicultură,
am făcut gemuri,
am crescut oi și am obținut lână.
Cu lâna am creat o rețea de meșteri artizani.
Nu, nu a fost profitabil.
„Pentru fiecare borcan de gem vândut vă dăm cinci dolari.”
Așa spunea Doug.
Dar a spus că ar putea face asta.
Că putea să aleagă să asigure o sustenabilitate ecologică
dar nu și o sustenabilitate economică.
Dar aveam posibilitatea de a da de lucru multor oameni.
Obișnuia să mă tachineze,
spunându-mi că ar trebui să-mi vând compania și...
și să fac ce făcea el.
Spunea că el face ce trebuie, iar eu nu.
Eu voiam să-mi gestionez compania într-un mod responsabil.
Voiam să-mi păstrez compania și s-o folosesc ca pe o unealtă.
În acest scop,
am considerat că trebuia să reevaluez activitatea.
Noua noastră deviză este
că muncim pentru a ne salva planeta.
Astfel, am luat 12 angajați de top ai companiei
și am mers în Patagonia.
Atunci a cunoscut-o Doug pe Kris.
La ora asta? Bine.
Eram în Calafate, pe-atunci un orășel.
Eram într-un restaurant.
Și intră Doug Tompkins.
Se apropie, se trântește lângă mine
și zice: „Bum!”
Bună, puștoaico, ce faci?”
Apoi spune... Ceva tipic lui.
M-a întrebat: „Ce faci?”
I-am răspuns: „Plecăm mâine-dimineață.”
„De ce plecați?”
„E finalul călătoriei.”
„Da, dar de ce?
De ce nu rămâneți?
De fapt, de ce nu rămâi
și te duc eu în SUA cu avionul?”
I-am zis: „Nu, nu mai insista. N-am de gând să zbor.”
Apoi a început să mă sune din San Francisco,
după ce am revenit în țară.
„Ce faci?”
„Sunt, știi...”
Eram cu altcineva.
Dar am știut că erau sentimente năvalnice.
El era șarmant.
Era foarte șarmant.
Doug m-a sunat și mi-a zis:
„Știi, prietena aia a ta, Kris,
ți-e bună amică, nu?”
I-am zis: „Da, e una din cele mai apropiate prietene.
E nașa celor trei copii ai mei.”
Și-mi zice:
„Da, ce părere ai despre ea?”
I-am spus cât de minunată era.
Și, tot în aceeași zi,
m-a sunat Kris și mi-a zis:
„Știi, tipul acela, amic cu Yvon, Doug Tompkins, cu care...
cu care urci pe munte de ceva vreme.
Ce fel de om este? Îl cunoști bine?”
Mi-am zis: „Ce coincidență!”
Când soția mea a auzit
că Doug era interesat de Kris, a zis: „Doamne, ce dezastru!”
Căci ea știa cum se purtase cu celelalte femei.
Doug era un tip impetuos, epicurian, care avusese multe...
multe relații amoroase.
Iar Kris îi întreba pe alții: „Asta e bine?”
Iar cei care-l știau pe Doug ziceau: ”Nu, Doug s-a schimbat.
Doug se va purta bine, s-a schimbat.”
Alte femei îi spuneau:
„Vai, nu ți-ai dori să fii cu el. E o nebunie!”
Doug avea o latură mai grosolană.
Așa că aveam niște emoții.
Am început să lucrez cu Yvon.
Eram atât de tânără!
Cred...
după 23 de ani,
mi-am zis...
că nu pot, că nu mai vreau să fac asta.
Mă săturasem.
Mă săturasem de viața mea.
Mulți cred că atunci când zic asta
mă refer numai la Patagonia.
Dar nu mă refer la asta, ci la mine.
Viața mea se terminase.
Trebuia s-o schimb.
Mă refer la faptul...
Mi-am zis că trebuie să existe altceva,
ceva mai important.
Facem ceva.
Doug mă suna din când în când.
Într-o seară, i-am zis: „Plec la Paris, să lucrez acolo.”
Mi-a răspuns: „Grozav, ne vedem acolo!”
METROU
HOTELUL LUVRU, PALATUL LUVRU COMEDIA FRANCEZĂ
Și, așa cum a zis, a venit la Paris.
Am luat cina la restaurantul său preferat.
Ne-am plimbat prin tot Parisul.
Mi-a zis: „Vino să mă vezi în Chile.”
I-am răspuns: „Cu niciun chip!
Ești un trombonist vestit.”
A tăcut,
s-a uitat la picioarele lui
și apoi s-a uitat la mine și mi-a zis:
„Nu voi lăsa să pățești nimic.”
A fost unul din momentele în care vezi un om
că își transformă până și modul de gândire.
După multă vreme, a zis
că a știut că eu eram aleasa lui.
La fel am simțit și eu.
Mi-am zis...
că el e bărbatul pe care o să-l iau de bărbat.
Dar a fost o nebunie.
Eram logodită cu altcineva.
Așa că am ajuns
să mă despart de logodnicul respectiv.
Apoi am mers în Chile, să-l vizitez pe Doug pentru zece zile
și am rămas cinci săptămâni.
A fost între noi o atracție grozavă.
Când simți că ești străfulgerat de iubire.
Voi renunța la postul de director executiv.
Căutăm pe cineva care să mă înlocuiască.
Sper să găsim pe cineva până în octombrie,
pe care să-l pregătim, care să-mi stea alături timp de trei luni,
ca la 1 ianuarie să mă pot retrage.
Cred că voi pleca în Chile,
unde mă gândesc că mă voi stabili.
Am renunțat la tot...
A fost șocant.
Am renunțat la viața mea personală.
Dar am făcut bine. S-a dovedit că am ales bine.
M-am aruncat cu îndrăzneală în necunoscut, a fost...
Putea să iasă și bine, și rău.
Ce făceam noi era o nebunie.
E prima mea întâlnire cu Doug.
Îmi amintesc că mă întrebam: „Doamne, ce am făcut?”
Ferma spre care mergem
era...
complet izolată.
4 aprilie 1994.
Doug are aici o proprietate uluitoare.
O întreagă peninsulă,
ghețari superbi,
cascade, râuri.
5 aprilie 1994. Dimineața ne-am trezit cu gheață pe sacii de dormit.
O zi foarte senină și frumoasă.
Am luat-o spre sud, prin pădurea Coihue,
am dormit la hotelul Nires, fără să luăm cina.
Am adormit îmbrățișați.
20 mai. E a patra zi de furtună.
Nu se domolește.
Vânturile puternice ne bagă apă în casă.
Până la 02:00, am stat să legăm hornul
și să ucidem un șobolan uriaș.
Nu avem cum să plecăm.
Nu existau telefoane,
VOCEA MALINDEI CHOUINARD
nu aveam cum să intrăm și nici cum să ieșim.
A rămas izolată cu Doug.
Aveam 40 de ani și voiam să facem toate aceste lucruri,
care erau mărețe și dificile.
Nu știm să fi fost prea mulți care să fi făcut așa ceva.
Așa că le rezolvam pe parcurs.
Și era o nouă căsnicie.
Speram ca fibrele acestei căsnicii
să reziste presiunii de a lucra împreună,
de a trăi împreună în aceste împrejurări pline de tumult.
Prima etapă presupunea
crearea unei zone de natură protejată.
Era un mod de a proteja pământul.
Dar, după câțiva ani,
Doug și Kris au venit cu ideea de a crea parcuri naționale.
Și atunci a urmat o cotitură foarte mare.
De aici am început.
Aici locuiam.
Toată această zonă a devenit Parcul Pumalín.
De la granița cu Argentina și până la Oceanul Pacific.
Acesta este primul.
Am cumpărat 3.100 de kilometri pătrați și l-am extins.
PARCUL PUMALÍN 3.100 KMP
Nu am făcut nimic fără a ne consulta.
Mergem și discutăm imediat cu toți.
De la primari, la toți cei implicați.
Așa că am trezit multe suspiciuni.
De multe ori, am fost respinși.
Am venit să discutăm cu primărița.
Vrem să-i explicăm ideea
de a dona terenul din circumscripția ei.
Credem că ne va susține.
Înțelege conceptul de conservare.
Proiectul constă în crearea unui parc național de la Cabo León,
care să cuprindă și rezervația naturală.
Trebuie să spunem că avem un parc național,
deoarece parcurile naționale atrag propriii turiști.
PARCUL PUMALÍN 3.100 KMP
Aici sunt păduri tropicale temperate, unde nu poți pătrunde.
Astfel, opoziția a venit în mare parte din partea guvernului.
Aici au avut loc timp de cinci ani
serioase...
conflicte politice și sociale.
Ce vă displace la proiectul lui Douglas Tompkins?
Nu își doresc niciun fel de progres.
Suntem o țară săracă...
FOST CONGRESMAN CHILIAN
...avem nevoie de progres
pentru a ridica nivelul de trai.
PILOT, PARCUL PUMALÍN
Eram după o dictatură de 20 de ani.
Erau politicieni de extremă dreapta, ce nu înțelegeau conceptul de filantropie.
Chile e o țară care are motive întemeiate să-i suspecteze pe americani.
În 1973,
administrația Nixon a susținut lovitura de stat
ce a dus la începutul unei dictaturi dure, ce a durat 17 ani,
sub comanda generalului Pinochet.
REGIMUL PINOCHET 1973-1990
Când soții Tompkins au început să cumpere terenuri sălbatice
în scopul conservării,
au fost șocați să afle că erau porecliți „americanii cei urâți.”
Să fiu cinstit,
Chile e o țară foarte lungă și îngustă.
Și...
Doug și Kris cumpărau mult pământ...
FOST MINISTRU DE FINANȚE CHILIAN
...ce ocupa o porțiune considerabilă din una dintre regiunile țării.
Armata și Marina erau îngrijorate
că dl Tompkins deținea o suprafață atât de mare de teren...
AVOCAT AL FUNDAȚIEI TOMPKINS
...ce se întindea de la graniță până la ocean.
A fost acuzat că a tăiat țara în două.
Politicienii de dreapta din Chile s-au dat peste cap
să caute moduri de a gestiona această problemă.
13 martie 1995.
Toate ziarele din Chile...
SUSPICIUNI PRIVIND IMPERIUL ECOLOGIȘTILOR
...și toate televiziunile au vorbit de noi aseară
și, din nou, dimineață.
AMERICANI CUMPĂRĂ VASTE ARII DE PĂDURE VIRGINĂ ÎN MUNȚI.
Am fost atacați dur de extrema dreaptă și de industria somonului.
Ne luptam cu crescătoriile de somoni.
Acestea sunt ferme piscicole.
Sunt la fel ca fermele de porci.
Veți vedea că fundul oceanului, sub aceste cuști, este mort.
Ecologia marină a fost sufocată.
Sub aceste cuști nu trăiește nimic.
Leii-de-mare se duc spre cuști ca să se hrănească.
Așa că găseam lei-de-mare morți,
împușcați pe plajă.
RECOMPENSĂ PENTRU SALVAREA LEILOR-DE-MARE
Doug a dat un anunț de recompensă.
Vom da 2.500 de dolari celui
care ne duce la cel care ucide leii-de-mare.
Asta a inflamat lucrurile.
TOMPKINS E ATACAT DIN NOU
21 aprilie 1995.
În presă apar alte atacuri contra mea și a lui Doug.
TOMPKINS DIN NOU ÎN MIJLOCUL UNEI CONTROVERSE
Începe să fie evident că suntem amenințați cu moartea.
FREI CONTRA LUI TOMPKINS: „SE CREDE STĂPÂNUL ȚĂRII”
17 octombrie. Telefoanele ne sunt ascultate.
Armata ne aduce noi acuzații.
TOMPKINS: UN AMERICAN CU PROBLEME
Ne întrebăm ce va mai urma.
Mă tem pentru siguranța lui Doug.
S-au ascuns o vreme în Ambasada SUA. Primiseră amenințări cu moartea.
FBI-ul mi-a zis mie și soției mele că aveam telefonul ascultat.
Fiindcă eram prieteni cu soții Tompkins.
FOST MINISTRU DE INTERNE, CHILE
Guvernul nu-l hărțuiește.
Au existat multe suspiciuni.
Părea că luau teren la preț mic...
FOST SENATOR, CHILE
...pentru a-l vinde ulterior la prețuri mai mari.
Astfel că imaginarul colectiv a dat naștere multor speculații.
În acel moment, nu...
Da, eram ministru
și studiam problemele legate de apărare.
Militarii aveau tot felul de teorii, că, de fapt, Israelul era
cel care încerca să ia o parte din Chile și așa mai departe.
Am fost acuzați că am creat...
PERICOL - NU VĂ APROPIAȚI DEȘEURI CHIMICE
...un nou depozit de deșeuri nucleare pentru SUA,
un nou stat israelian, deși noi fuseserăm educați în spirit anglican,
o nouă bază pentru armata argentiniană
care să distrugă definitiv statul Chile.
O ipoteză foarte interesantă a fost
că urma să luăm toate vitele din sudul țării,
pentru a le înlocui cu bizoni americani.
Luând în calcul toate proiectele,
atât din Chile, cât și din Argentina,
de câți kilometri pătrați este vorba?
De 8.100 de kilometri pătrați.
- 8.100 kmp? - Da.
Puțin sub 8.100 de kilometri pătrați.
Este o suprafață foarte mare.
Nu e deloc mare.
Dacă e să comparăm
ce s-a salvat anual cu ce s-a distrus,
suntem în tabăra perdantă.
Anual, pierdem 16.200 kmp de teritorii sălbatice.
AMAZON, BRAZILIA ÎNTRE 2009 ȘI 2022
În acest ritm, vom pierde toate zonele sălbatice în următorii 50 de ani.
MATO GROSSO, BRAZILIA 1984-2020
Lumea poate spune că soții Tompkins au protejat
peste 8.100 de kilometri pătrați de teren, ceea ce este mult...
...dar e nimic față de ce se petrece zilnic.
Fie că e vorba de pădurile din Indonezia
sau de pășunile din Africa de Est sau de oricare alt loc...
COASTA DE FILDEȘ 2010-2022
...nu câștigăm teren.
Încercăm doar să punem frână atacului.
Suntem în miezul furtunii perfecte
a creșterii populației...
DEFRIȘARE GLOBALĂ (1980-2022)
...a creșterii consumului și a scăderii resurselor naturale.
Deși aceste aspecte ar putea fi schimbate, nu se dorește,
deoarece impactul cultural al acestor schimbări
e prea mare pentru a fi luat în calcul.
PUMALÍN, INSULA MAGDALENA, CERRO CASTILLO, PATAGONIA
Când am încercat să creăm Parcul Corcovado,
PARCUL CORCOVADO, 4.000 KMP
...ne-am lovit direct de armată.
O mare parte din ceea ce avea să devină parc
era în proprietatea armatei.
Era folosită pentru exerciții de bombardament.
Doug s-a întâlnit cu generalii
pentru a-i convinge să conserve zona
și să înceteze bombardamentele.
Înainte să mergem la guvern să facem o ofertă,
eram pregătiți să declarăm
motivele pentru care am cumpărat terenuri.
Le-am spus guvernanților:
„Vom dona parcul cu toată infrastructura
dacă pentru 0,4 ha de-ale noastre protejați până la 3,6 ha de-ale voastre
din terenul federal nefolosit.”
Acel avantaj ne permite
să facem ceva mult mai semnificativ
decât am fi putut face de unii singuri.
Parcul Patagonia a fost un alt proiect foarte controversat.
Am cumpărat mai multe sute de hectare în Argentina,
iar apoi am cumpărat o veche fermă...
CHILE, ARGENTINA FERMĂ ÎN VALEA CHACABUCO
...și 80.000 ha în Chile.
Ne-am gândit că acest parc va ajunge
dincolo de granița cu Argentina...
PARCUL PATAGONIA
...pentru a proteja în total o suprafață de 810.000 ha.
În cazul comunităților vecine,
a fost în mare parte vorba despre ferme.
Unii s-au supărat
că aveam să scoatem din producție una din cele mai mari ferme chiliene.
Când am ajuns la Iberá...
ARGENTINA, BRAZILIA
...am întâmpinat o provocare mare.
PARCUL IBERÁ 721.000 HA
Unii localnici spun că au fost strămutați și apoi ignorați
de cei pe care-i numesc uneori „ecobaroni.”
IBERÁ PROVINCIA CORRIENTES
Nu credem că Tompkins este un multimilionar
care a devenit brusc un filantrop.
PARCUL PUMALÍN 3.100 KMP
Au existat și dispute legate
de actele de proprietate asupra terenurilor din regiunea Pumalín.
1% sau 2%, adică vreo 200 de familii,
s-au simțit amenințate de prezența acestora în zonă.
Timp de cinci ani am umblat să obținem titlurile de proprietate pentru toți,
ca să se simtă în siguranță.
Ca să nu existe dubii legate
de ce le aparținea lor și ce aparținea parcului.
Cred că ne-am descurcat la fel de bine ca oricare alt om din țara asta
să rezolvăm disputele legate de terenuri.
Asta vă doare cel mai mult?
Da, fiindcă am întâmpinat o opoziție totală.
Nu s-au opus doar niște persoane și niște politicieni,
ci și niște instituții.
Opoziția față de soții Tompkins
este provocată de nimeni alta decât Biserica Catolică.
Iată veriga lipsă din Parcul Pumalín.
30.000 de hectare de teren deținute de Biserica Catolică,
denumit „Huinay.”
Douglas Tompkins a fost cât pe ce să îl obțină.
Dar s-au făcut presiuni asupra Universității Catolice
să nu ni-l vândă nouă, ci unei companii de electricitate,
numită Endesa, care deținea monopolul.
A fost o acțiune malițioasă.
Într-adevăr.
Bine, dar proprietatea din...
- O cumpărăm? - Da.
Trebuiau să aibă multă încredere în ceea ce făceau.
98% dintre oameni ar fi renunțat, zicând:
„E imposibil de trăit în țara voastră.”
Fiindcă noi, chilienii, ne-am purtat foarte urât.
25 februarie.
În fiecare zi, avem de îndurat vești noi.
Doug e copleșit de furie și de frustrare,
iar eu sunt stresată.
De ce facem asta?
Acasă am parte de conflicte serioase.
Multe lacrimi, candoare
și un răspuns iubitor.
Mă gândesc dacă pot să umplu asta.
Dar nu vreau ceva foarte drept.
Să fie așa și apoi să o cotească încolo.
Ca să pară ceva natural.
Cred în accesul public.
Trebuie să construim infrastructuri pentru accesul public.
Avem centre de vizitare, zone de camping,
chiar și hoteluri,
parcări, poteci, puncte de plecare în drumeții,
birouri pentru administrație, indicatoare.
Am asigurat tot ce trebuie pentru a face un parc național.
Era un perfecționist.
Când conducea Esprit, avea un banner deasupra biroului...
NU EXISTĂ DETALIU INSIGNIFIANT
...pe care scria: „Nu există detaliu insignifiant.”
Doug era convins că o lume fără frumusețe nu valora nimic.
Nu uitați că, pentru Doug, acestea au fost niște tablouri.
Iar el a fost într-o tenace și neobosită
căutare a frumuseții.
Tractoristul este ca un artist.
Poți picta un peisaj cu tractorul.
Dar trebuie să ai o tehnică bună.
Pentru că mai încolo vom face o poză
în care îți vom vedea creația.
Când am început să lucrăm în Chile și în Argentina,
am crezut că protejam teritorii vaste.
De fapt,
e exact cum se spune:
„Un teren fără faună e un simplu peisaj.”
Totul s-a schimbat când am ajuns la Iberá.
Am înțeles că multe specii lipseau,
de la jaguari până la cele mai mici.
Nu se mai punea problema de a crea parcuri naționale,
ci de a crea ecosisteme complet funcționale.
Trebuia să aducem sălbăticiuni.
Pe scurt,
trebuia să aducem speciile caracteristice unei regiuni,
dar care dispăruseră din indiferent ce motiv.
Că vorbim de braconaj, de vânătoare,
de pășuni pentru erbivore.
Fiecare specie joacă un rol major în ecosistem.
Turmele numeroase de guanaco
sunt sursă de hrană pentru pume.
Pumele le vânează și lasă hrană și animalelor saprofage.
Nu e vorba doar de recuperarea unei specii,
ci de interacțiunea dintre ele.
De repopulare se ocupă paznicii noștri.
MANAGER AL FUNDAȚIEI REWILDING CHILE
Mulți dintre ei sunt foști cowboy.
În prezent, ei monitorizează pumele.
Arcelio a fost fiul șefului Vânător de Pume.
Mergea la vânătoare cu tatăl lui.
Primeau un salariu,
dar și un bonus pentru fiecare piele de animal pe care o aduceau.
Ce ar zice tatăl tău dacă te-ar vedea acum...
că faci toate astea?
Cu atâtea pume!
Fără să omor una!
Fără să omori vreo pumă!
E o schimbare.
Pentru mine, e o schimbare foarte mare.
Din punct de vedere etic,
trebuie să punem accentul pe biodiversitate.
Trebuie să împărțim planeta cu alte ființe.
Adică trebuie să le creăm un habitat,
ca evoluția să își continue cursul.
Extinzându-ne, forțăm vietățile să-și părăsească habitatul.
Este o dezvoltare contraproductivă.
De aceea o considerăm că e patologic
să continuăm să ne extindem
până la colapsul inevitabil.
18 februarie.
De ce n-am urcat niciodată împreună pe muntele nostru?
E un mare privilegiu să fii aici, sus,
și să vezi totul cu propriii ochi.
Doug a urcat aici primul.
De obicei, cel ce urcă primul pe un munte
e cel care îl botează.
Iar Doug i-a dat numele lui Kris.
A fost un efort extraordinar!
Da, a fost colosal!
Așadar, Kristine
este cel mai înalt vârf din parc
și perla coroanei.
Nu există un cadou mai frumos de Ziua îndrăgostiților
decât acela făcut soției.
Da, mereu îmi făcea asemenea cadouri.
Erau aprigi,
dar s-au iubit foarte mult, iar asta se vedea.
El a avut întotdeauna grijă de ea, iar ea, la fel.
Când îi vedeai împreună, aveai impresia că vezi doi adolescenți...
ALPINIST
care se purtau drăgăstos unul cu altul...
Iubirea era liantul lor.
La început, în fiecare zi,
îi trimitea mesaje.
AM O SOȚIE SUPERBĂ ȘI O ADOR
Erau fotografii cu mesaje.
BIRDY ȘI LOLO SE ADORĂ
Își puseseră porecle.
LOLO O IUBEȘTE PE BIRDY
A ei era Birdy.
PĂSĂRI SUPERBE ȘI RARE PE CARE LE ADOR
Îmi amintesc foarte bine
un DVD absolut minunat pe care l-a făcut el.
Iubirea vieții mele e o femeie de talie mondială pentru toate anotimpurile.
E superbă la 60 de ani!
Pentru mine nu exiști decât tu.
BIRDY, IUBITA MEA! CU TOȚII TE IUBIM ENORM!
BIRDY ȘI LOLO AL EI AU ACUM 60 DE ANI!
E o latură a lui Doug pe care n-am văzut-o, dar...
Iată-l!
Superb vârf, nu?
Așa este.
Sunt fericită că sunt aici.
Eu și Jimmy am mai fost aici.
Am fost aici acum 12 ani,
cu Yvon și cu Doug.
Da!
- Am mai cucerit unul! - În sfârșit, am reușit!
Primul urcuș cu asistență medicală.
Nu are rival.
Îmi amintesc că am prins un apus nemaipomenit,
precum cel de aseară.
Și m-am gândit la Doug.
Nu, e ceasul meu biologic.
Îl simt.
Mai ai multe treburi de dus la bun sfârșit.
- Am proiecte de făcut. - Îmi amintesc...
Proiecte pe termen lung. Și mă gândesc dacă apuc să le termin.
- Îmi amintesc că tu... - Vreau să văd
dacă le putem duce la bun sfârșit.
Fiindcă ne ia o grămadă de timp.
- Timpul este totul. - Da.
Este cel mai prețios.
- Viața... - Întotdeauna e.
Viața zboară.
Așa e.
A trebuit să-l conving pe Doug să mergem în această excursie.
Asta a fost inițial.
Apoi a fost încântat de idee.
Am zis că va fi distractiv să ne plimbăm cu caiacul pe acest lac mare,
nu departe de Parcul Național Patagonia.
I-am dus pe toți la lac
și au stat ore bune să-și pregătească bărcile.
Hai, dragul meu!
Sunt caiaciști neîntrecuți,
dar au angajat pe cineva
să le organizeze excursia.
Au scos barca gonflabilă, după care au lăsat caiacele la apă.
Eu și Doug eram într-un caiac dublu.
Yvon și Weston erau în caiace simple.
Iar Jeb și Lorenzo erau în alt caiac dublu.
S-a pornit vântul pentru a patra zi.
Vântul bătea, valuri de 2,5 metri îi loveau din toate direcțiile.
Aveam probleme cu cârma bărcii pe care o împrumutaserăm.
Mie și lui Doug ne era tot mai greu să menținem caiacul în direcția vântului.
Ne-a lovit un val.
Brusc, ne-am răsturnat.
Așa că i-am zis lui Doug:
„Doamne, să încercăm să înotăm?
Dacă ajungem în mijlocul lacului,
cu siguranță murim.”
Apoi amândoi am zis să încercăm.
M-am gândit că mai aveam, poate, zece minute.
Într-o apă atât de rece poți rezista cam o jumătate de oră.
Apoi m-a izbit un alt val și mi-am dat seama
că începeam să mă înec.
Și atunci s-a rupt ceva
și am urlat: „Nu!”
Am început să înot din răsputeri.
Într-un minut, Jeb și Lorenzo au ajuns în caiacul lor dublu.
M-am prins de spatele caiacului și au început să mă tragă.
Întâmplarea a fost să ajung mai întâi la Doug.
S-a prins...
ECOLOGIST
...de spatele caiacului și l-am întors
spre mal și am început să vâslesc.
Nu s-a panicat.
Dădea din picioare.
M-ar fi putut înșfăca ușor și să mă răstoarne.
Dar nu avea cum să lupte cu hipotermia care începuse să-l cuprindă.
Simțeam cum își pierde forța de a da din picioare și de a se ține.
În clipa finală, Doug se uita în sus, la valea Aviano,
și pur și simplu...
bolborosea ceva.
Când nu a mai putut să se țină,
a trebuit să-l ridic, ca să-i țin capul deasupra apei.
Nu am reușit...
să-l țin și să nu scap vâsla.
În acel moment, mi-am pierdut vâsla.
Eu și Doug am plutit în jur de o oră, o oră și jumătate.
Și apoi am auzit...
un elicopter.
Ne-au tras la mal.
Iar de acolo am mers la spital.
Primeam frânturi de mesaje.
În sfârșit, aud: „Doug, Rick, elicopter.”
Știu că sunteți în situație critică.
O știu pur și simplu instinctiv.
Ies și implor Providența.
O implor din răsputeri
să mi-l aducă înapoi.
Ne-au dus la cabană, unde a sunat telefonul.
Proprietarul cabanei a răspuns.
O clipă mai târziu,
a închis, ne-a privit și ne-a zis:
„Doug chiar a murit.”
Am dat buzna în camera în care știu că te-au îngrijit ore bune.
Trupul tău e rece și moale.
M-am întins în pat lângă tine.
Voiam să stăm noi doi îmbrățișați,
iar restul să dispară.
Stăteam și mă uitam la supa mea.
Îmi amintesc că și Yvon se uita la supa lui.
Apoi, el...
a luat o lingură și a început
s-o mănânce
foarte încet.
Apoi s-a uitat la mine și a zis:
„Mănâncă-ți supa, e foarte bună.”
Și m-am asigurat că...
am apreciat
fiecare lingură de supă caldă pe care o înghițeam.
A doua zi, l-am adus cu avionul.
Am stat în spate, cu sicriul.
Aveam în geantă un cuțit.
Am început să scrijelesc numele noastre.
N-am băgat de seamă, dar, în timp ce...
scrijeleam litere mari, cu toată forța pe care o aveam,
mă tăiam.
Era sânge pe sicriu,
era sânge pe mine.
Și...
Îmi desfăcusem centura de siguranță.
Îmi doream enorm să scrijelesc Birdie și Lolo pe sicriu.
În cele din urmă, Rick, care stătea lângă pilot,
a venit în spate
și mi-a zis: „Stai pe locul tău,
pune-ți centura și dă-mi cuțitul!
Încetează!
Asta vrei să vadă oamenii când aterizăm?”
Era terminată.
Nu-și dorea să mai trăiască.
Nu voia să mai continue fără el.
Doug a murit acum trei zile
într-o excursie întreprinsă cu cei mai buni prieteni ai lui.
Cu Yvon Chouinard, prietenul lui de-o viață,
cu Rick Ridgeway, care era să moară,
și cu Weston Boyles,
„mezinul” grupului,
care a stat cu el până la ultima suflare.
Nu l-a lăsat singur nicio clipă.
Iar pentru asta îi voi fi recunoscătoare toată viața.
Douglas a trăit o viață extrem de intensă.
Nu-mi închipui viața fără el, dar asta este.
Vă mulțumesc că ați venit.
Am coborât sicriul în pământ.
Apoi, toți cei prezenți,
toți locuitorii din orașele din zonă, sute de oameni,
au început să arunce cu mâna țărână peste sicriu.
DOUGLAS RAINSFORD TOMPKINS BIRDIE ȘI LOLO 03-1943 12-2015
Mi-a trebuit mult timp
să decid să nu mă duc după el.
E un loc frumos.
Multă vreme după ce a murit nu mi-am găsit liniștea.
În fiecare zi.
17 mai.
Când ai renunțat la Esprit, ai pornit în marea căutare a următoarei tale misiuni.
Mărețul pas către o nouă viață.
Iar eu acum mă aflu în aceeași situație.
Cumva, trebuie să existe o poveste nouă.
Poate că acesta este rostul, Birdie.
Este timpul să aștern totul pe hârtie.
Deși încă simt că am...
suferit o amputație
și nu o simplă pierdere,
simt...
că această viziune măreață și îndrăzneață a lui Doug
a fost ceea ce m-a făcut să nu-mi pierd mințile.
Pentru mine, a fost ca un colac de salvare.
Nu ne-am oprit.
Am coordonat totul.
A oprit toate lucrurile care știa că nu erau sustenabile.
S-a adunat și a preluat misiunea.
Au dispărut toate fermele.
La un moment dat, am avut 13 ferme.
Nu le-am putut face autosustenabile.
Era prea costisitor.
Simțeam că îl dezamăgeam pe Doug.
Nu puteam să le lăsăm să-și continue activitatea.
Dar a fost greu să renunțăm la ele.
Am început să văd lucrurile în alb și negru.
Nu exista niciun dubiu.
Era fie una, fie alta. Din acel moment, am avut de ales doar între cele două.
Fie mor, fie trăiesc.
Facem asta, nu facem aia.
Doug voia să facă așa. Noi nu.
Închidem.
La Pumalín, închidem.
La Valle Chac, nu prea mai sunt speranțe.
La Iberá, vom proceda așa.
Vom acționa de două ori mai rapid,
de două ori mai amplu.
Vom acționa ca și cum n-am avea nimic de pierdut.
Deviza mea era: „Nu am nimic de pierdut.”
Mi se întâmplase deja ce fusese mai rău.
Intrase într-o cu totul altă etapă a vieții.
Și, ușor,
Kris nu doar că și-a găsit motivația de a merge mai departe,
ci a devenit tot mai îndârjită
și curajoasă.
Mereu m-am simțit ca o pietricică într-un râu.
Nu mă mai simt așa.
Știu exact ce vreau să fac.
Trăiesc dorindu-mi să fac multe.
Așadar, noul parc va avea...
PARCUL NAȚIONAL KAWÉSQAR
Va avea 9.300 de kilometri pătrați.
9.300 de kilometri pătrați.
E cât Pumalín sau Corcovado.
Da.
81.000 de kilometri pătrați.
Așa, da!
A trebuit să se întrebe ce va urma.
Vezi...
Cred că cea mai încurajatoare este resălbăticirea.
Acestea sunt
două din primul grup eliberate în natură.
Da.
Dar interacționează cu celelalte, care sunt sălbatice.
- Știu. - Le e mult mai bine decât în țarc.
Sunt mult mai multe de făcut decât protejarea pământului.
Nu putem considera că aceste zone
sunt revigorate până nu refacem ecosistemul așa cum era.
Kris a ajutat la reintroducerea
a peste 12 specii până în acest moment.
A reușit să aducă și jaguari.
Era o premieră.
A fost ideea lui Doug
să facem tot posibilul să readucem aici jaguari.
Jaguarul e o specie emblematică.
Este în vârful lanțului trofic.
A fost unul din visurile lui.
Putem duce în sălbăticie nouă exemplare.
Presupunând că cei doi pui,
care sunt femele...
Da.
...vor avea la rândul lor câte doi pui.
Poate. Sau poate doar unu.
- Da. - Da.
E incredibil!
De câte ori mă gândesc la asta, îmi vine să plâng.
Nu exagerez deloc.
Poate că parcurile naționale sunt ca...
vasele Petri.
Și...
când totul se duce de râpă,
parcurile naționale, marile arii protejate, vor fi un vas Petri,
în care evoluția să poată renaște de la sine.
Cine știe?
Protejarea biodiversității, pe care Kris încearcă să o facă,
are o legătură directă
cu schimbările climatice.
Și, totodată, are legătură
cu supraviețuirea speciilor pe planetă.
2 martie 2017.
Guvernul a dat azi un semnal.
Vom semna acordul în 15 martie, aici.
Inițial, am simțit o mare ușurare, după care o fericire imensă,
ce au fost înlocuite de nețărmurita mea admirație față de tine.
M-am întrebat cum am putut să ajung atât de departe fără tine.
Dar apoi mi-am amintit că ai fost lângă mine clipă de clipă.
DOUGLAS RAINSFORD TOMPKINS BIRDIE ȘI LOLO
Când îți consacri nu doar o mare parte din avere,
ci și o mare parte din viață
și alegi să fii îngropat în locul respectiv,
nimeni nu mai poate spune:
„E un simplu vizitator.”
A fost...
o compasiune copleșitoare pentru o văduvă
în întreaga țară.
I-a impresionat pe toți...
„VREM SĂ REFACEM TERENURILE, SĂ LE REDĂM COMUNITĂȚII”
...și orice piedică...
S-A DESCHIS PARCUL DOUGLAS TOMPKINS
...pe care voiau să o pună pare să dispară.
FUNDAȚIA TOMPKINS VA TRANSFERA PARCURILE
E un moment istoric.
Serios, nimeni nu a mai făcut așa ceva.
În perioada președinției mele, m-am întâlnit cu Kristine
și am decis că ar putea fi interesant
ca două femei să ducă mai departe ceea ce Doug...
visase atât de mult.
Dar adevărul este că trebuia să definitivăm aceste parcuri.
Să nu uităm că exista o presiune uriașă asupra noastră.
VIZIUNE
În ultimul an, am cheltuit aproape șase milioane de dolari.
Astfel, dacă nu le donam,
se ajungea la un dezastru economic.
Ola!
Cei mai buni tâmplari montează panoul.
Nu-mi vine să cred!
A fost atât de îndrăzneț și atât de puțin probabil
să reușim să inaugurăm...
REPUBLICA CHILE, PARCUL NAȚIONAL PUMALÍN DOUGLAS TOMPKINS
...toate cele cinci parcuri naționale odată
și să le extindem pe celelalte trei.
Dar am simțit că acela a fost momentul oportun.
Spuneți: „Pumalín.”
Pumalín!
Este o echipă extraordinară.
Sunt implicate sute de persoane.
Vrem ca guvernul să-i păstreze.
Dar cine știe ce se va întâmpla?
ÎNCHIS
Pe unii îi vom revedea, pe alții, nu.
Dar sunt mulți
care își încheie misiunea.
Am format o familie...
Într-adevăr.
...timp de 25 de ani.
Ne prețuim și ne iubim.
În numele întregii echipe,
să închinăm pentru Douglas și Pablo Carrasco.
- Da. - Da.
În weekendul de dinaintea sosirii la ceremonie a președintei,
am citit ceva.
Și am observat două verbe care erau la modul condițional.
Am putea, am fi, nicidecum suntem.
Așa am dedus că unul din parcuri
și cel mai mare dintre cele opt
nu era clar dacă primea undă verde.
Pentru mine, era totul sau nimic.
Ori le deschidem pe toate, ori niciunul.
Așadar, riscul era uriaș dacă nu primea aprobare.
După toate prin câte trecuseră,
după atâția ani de încercări de a convinge
diferite guverne să facă așa ceva,
fără a reuși să miște ceva, mi se pare firesc
că ea avea îndoieli.
S-a gândit că totul se poate schimba.
Până chiar înainte să înceapă ceremonia,
nu am știut dacă aveam să merg sau nu.
Gata.
Să mergem!
Când președinta a ajuns, eu eram împietrită.
Ne întâlnim din nou.
A vrut să ne întâlnim la mormântul lui Doug,
în micul cimitir.
CIMITIRUL VALLE CHACABUCO
S-a înclinat la mormântul lui Doug,
a vorbit despre el,
iar eu mă gândeam că sunt pe cale să renunț la toată această muncă.
Pregătisem două discursuri.
Unul plin de mânie,
în caz că lucrurile o luau în sens greșit.
Iar altul care era laudativ.
Apoi, cineva a venit lângă mine
și mi-a zis: „E acolo.
E în regulă.”
Și m-am întors la președintă și i-am zis: „Doamne, ce zi istorică!”
Am o hartă a unui loc pe care doar zeii l-a fi putut plăsmui.
Ceea ce pentru Doug, în 1992,
va deveni Parcul Național Pumalín.
Aceste parcuri vă aparțin.
Apărați-le din toată inima.
Alegeți viața!
Alegeți frumosul!
Lolo, am reușit!
Doamne! Oameni buni...
Era o persoană pe care cumva o îndrumasem.
O prietenă bună, ce acum stătea lângă președinta chiliană
și semna acele documente
de înființare a acelor parcuri. Doamne!
Da, mi-au dat lacrimile.
A fost un moment măreț.
De aceea e cel mai mare din lume.
- Ar trebui să fiți mândră! - Da.
Au făcut cea mai mare donație de teren din istoria omenirii.
Doug impunea standarde foarte ridicate.
S-ar simți mândru dacă cineva ar încerca să le depășească.
Parcuri mai mari, mai mult teren conservat.
Doamne!
Priviți!
E un condor.
Priviți aceste minunate zone sălbatice
pe care ea și Doug le-au protejat...
Cât vedeți cu ochii.
S-a schimbat întreaga atitudine privind conservarea din America Latină.
Acum oamenii vor să creeze asemenea parcuri.
Acum mă ocup de crearea unui nou parc
în vârful Țării de Foc.
Are 3.000 de kilometri pătrați.
Am prezentat această idee organizației conduse de Kris.
I-am spus „Parcul de la capătul lumii.”
Aici, Doug mă tachina
că ar trebui să fac ce făcea el.
Acum încep să fac asta.
Întotdeauna am fost cea drăguță
cu voi doi.
Am fost mai ușor de acceptat
și mai greu de refuzat.
Dar...
Doamne, ce viață!
Da.
Ce viață!
FUNDAȚIA TOMPKINS ÎN PARTENERIAT CU CHILE ȘI ARGENTINA
A CREAT SAU A EXTINS 17 PARCURI NAȚIONALE.
AU PROTEJAT 600.000 KMP DE TEREN ȘI SUPRAFAȚA CONTINUĂ SĂ CREASCĂ.
PROGRAMUL DE RESĂLBĂTICIRE CONTINUĂ MUNCA FUNDAȚIEI TOMPKINS
DE REINTRODUCERE A SPECIILOR ȘI CREARE A PARCURILOR.
ÎN 2022, ÎN SPIRITUL PRIETENILOR SĂI,
YVON CHOUINARD A DONAT COMPANIA PATAGONIA,
ÎN VALOARE DE TREI MILIARDE DE DOLARI, PENTRU SALVAREA PLANETEI.
ÎN MEMORIA LUI JENNIFER RIDGEWAY
VIAȚĂ SĂLBATICĂ
Subtitrarea: Irina-Maria Foray