Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jsi šťastný?
Máš s někým vztah?
Máš zlomené srdce?
To nic. To nic.
Tento příběh a tato vystoupení
jsou tví přátelé.
Tento dar pro tebe
je tvůj přítel.
2004 CELOJAPONSKÉ MISTROVSTVÍ ZAČÁTEČNÍKŮ V KRASOBRUSLENÍ, TOKIO
2009 VELKÁ CENA ISU FINÁLE V KRASOBRUSLENÍ JUNIORŮ, TOKIO
2010 MISTROVSTVÍ SVĚTA JUNIORŮ ISU, HAAG
2012 MISTROVSTVÍ SVĚTA V KRASOBRUSLENÍ ISU, NICE
2013 VELKÁ CENA ISU FINÁLE V KRASOBRUSLENÍ, FUKUOKA
2014 OLYMPIÁDA V SOČI
2015 VELKÁ CENA ISU FINÁLE V KRASOBRUSLENÍ, BARCELONA
2016 VELKÁ CENA ISU FINÁLE V KRASOBRUSLENÍ, MARSEILLE
2018 OLYMPIÁDA V PCHJONGČCHANGU
2019 MISTROVSTVÍ SVĚTA V KRASOBRUSLENÍ ISU, SAITAMA
2020 MISTROVSTVÍ ČTYŘ KONTINENTŮ ISU V KRASOBRUSLENÍ, SOUL
2022 OLYMPIÁDA V PEKINGU
První, co jsem vnímal, byl svět.
Dýchal jsem.
„Co jsem byl já?“
Ale měl jsem jméno.
Něco se mi líbilo.
Něco jsem miloval.
Chtěl jsem se stát tím, co jsem miloval.
Ale spoustu věcí jsem nedokázal.
Avšak pomalu ale jistě
jsem dokázal víc.
A svět se pokaždé zahřál.
Miloval jsem ten svět.
Proto jsem se chtěl víc a víc zahřívat
tím, že se toho naučím víc dělat.
Dokázal jsem dělat víc věcí.
Líbilo se mi, že se svět zahřívá.
Svět byl plný laskavých slov.
„Úžasné!“
„Skvělé!“
„Dobrá práce!“
Jednoho dne jsem v tom světě našel to nejteplejší místo.
Stalo se mým snem.
„Splní se jednoho dne?“
„Jistě se jednoho dne splní.“
Slyšel jsem v hlavě hlas.
„Jak to můžeš vědět?“
„Protože si ho chceš splnit, ne?“
„Ano, chci si ho splnit.“
„Tak se určitě splní.
Protože nerad selháváš.“
A s těmito slovy
se ten záhadný hlas z mé hlavy vytratil.
Okolo mě bylo mnoho pocitů
a mnoho životů, ale já si to ještě neuvědomoval.
Ale miloval jsem přírodu
a vyhříval se na slunci, díky kterému se třpytí voda.
Pak jsem si jednoho dne něčeho všiml.
I když tu byli každý den,
než jsem se nadál, náhle vyrostli.
Trochu jsem jim záviděl, jak snadno rostou,
zdánlivě bez velkého úsilí.
A já tak tvrdě pracoval.
Nebylo to fér.
Proč jsem se nezlepšoval?
Tráva promluvila.
„Když vyrostu, rozkvetu v květinu!
A svět se pak zahřeje.“
To je hezké.
Zdá se, že to vůbec není těžké.
Tráva se vůbec nemusí snažit.
A já se zatím tolik snažím.
„Jak si můžeš svůj sen splnit tak snadno?
Chci, aby se mi splnil i ten můj!“
„To díky slunci!
Dává mi spoustu energie!“
Slunce… To je hezké.
Chci být jako slunce!
Chci být jako slunce, které všem dává energii
a pro všechny zahřívá svět!
Ale proč slunce nesvítí pořád?
V noci se stmívá.
Jistě. Určitě za to může měsíc.
Dostanu ho!
„Hej, měsíci!
Proč schováváš slunce?“
„Miluji a ctím ho.“
„Cože?
Ty neschováváš slunce, protože ho nenávidíš?“
„Ani slunce nedodává energii vždy.
Nedokážu sám zářit,
ale slunce mi dává světlo.
Proto dokážu i tohle.“
Kolem měsíce se vytvořila duha.
Byla velmi krásná.
A velmi pomíjivá.
Mé srdce se naplnilo teplem.
A pak jsem si něčeho všiml.
Měsíc měl spoustu jizev.
Vypadaly velmi bolestivě a trýznivě.
„Nebolí tě to?
Jak se můžeš pořád snažit?“
„Když se setmí,
všichni na mě hledí.
Není to vůbec obtížné.
Protože tohle jsem já.“
Byl jsem tím zcela unesený.
Chtěl jsem být silný a působivý jako měsíc.
Pak přišla řada okamžiků, které byly těžké a smutné,
a já to chtěl vzdát,
ale vytrval jsem.
Ale pořád jsem toho spoustu nedokázal.
Mělo mě to napadnout.
Ale snažil jsem se dál.
Nevzdal jsem se.
Bylo to jako navždy uvíznout v temném tunelu.
Ale do toho tunelu na několika místech pronikalo světlo.
Ráno přecházelo v noc,
pak zase v ráno a brzy zase v noc.
Tak to bylo každý den.
Kdykoliv jsem tím tunelem procházel, byl jsem sám.
Ale bylo to v pořádku.
Protože jsem měl něco, co je mi drahé!
Záblesk světla zvaný sen.
Byl jsem pevně rozhodnutý,
že vytrvám v tom, co je mi drahé.
Bez ustání dál.
Kupředu!
Běžel jsem vpřed plnou silou.
Než jsem se nadál,
zbylo mi jen to, co mi bylo drahé.
Je to osamělé?
Ne, je to zábava!
Správně! Je to zábava!
Vždy si važ toho, co nechceš ztratit.
Pevně to stiskni a nepouštěj.
Protože máš sen, kterého chceš dosáhnout!
Protože je to působivé!
A to jsem já!
To jsem já!
Já.
Já…
rozplakal jsem se.
Všechno kolem mě se najednou rozpadlo.
Nemohl jsem nic dělat.
Prostě jsem se bál.
Všechna tráva a květiny zmizely.
V jednu chvíli odešlo slunce.
Zmizel i měsíc.
Naprostá tma.
Proč?
Nechápal jsem, co se stalo.
Předtím všechno tak zářilo.
Bylo tam tolik životů!
Proč? Proč? Proč?
Měl jsem je tolik rád
a vyrůstal jsem s nimi.
Vybíral jsem si jen to, co je důležité, a přesto…
Kam šli?
Proč odešli?
Tolik jsem je miloval.
Proč?
Nelíbilo se mi být sám.
Nečekal jsem, že budu osamělý.
Nečekal jsem, že budu smutný.
Nečekal jsem, že být sám bude děsivé.
Opět mi začaly téct slzy.
Slzy, které jsem celou dobu skrýval.
Snažil jsem se ze všech sil…
tak proč odešli?
Byla to velmi chladná noc.
Místo toho, co jsem miloval, byl prázdný prostor.
Když jsem se ocitl sám,
světlo z oblohy ozářilo to,
co pro mě bylo důležité.
„To nic.
Všichni jsou tady.
Nejsou pryč.“
To světlo
vrátilo život všemu, co jsem miloval.
A pak…
stromy a tráva se zase začaly lesknout.
Nebe plné hvězd poskytlo světlo, abych mohl vidět.
Vše, co jsem miloval, bylo opět tu.
To světlo ke mně promluvilo.
„Je něco, co můžeš udělat jen ty a jen ty.“
„Chci to vidět.“
Děkuji.
Opět jsem byl s tím, co jsem měl rád.
Noc přešla v ráno.
Uvízl jsem v mlze.
Ale kousek po kousku
se mi zdálo, že postupuji vpřed.
„To je v pořádku.
Děláš pokroky.“
Vítr mi foukal do tváře.
Foukal silně, ale zároveň laskavě, z cesty, která byla přede mnou.
Vítr ke mně hovořil.
„Cesta, kterou sis zvolil,
je velmi náročná.“
Ale já se nezastavím,
protože vím.
I když jsi protivítr,
jsi laskavý.
I když je to teď náročné,
zahřeješ chladné dny.
Ochladíš horké dny.
Nejsi to ty?
Vítr silně zafoukal
a zdálo se, že se usmívá.
Proto jsem se nebál.
Zvolil jsem si jít proti silnému větru.
A vítr ke mně promluvil.
„Běž dál tímto směrem.
Tvůj sen
se ti splní.“
Než jsem se nadál,
vítr odfoukl mlhu.
Nikdo jiný
za tebe tvůj sen nesplní.
Celou dobu sis volil
být tím, kým jsi.
Vidím slzy radosti.
Proč je proléváš?
Běž za těmi slzami.
Hledej.
Zjisti, odkud se tu vzaly.
Hodně jsi bojoval.
Dělal jsi mnoho nepříjemných věcí.
Tolik jsi toho vydržel.
Mnoho si plakal, pln lítosti.
Zvolil sis každý den tohoto života.
Kdy se mi stalo to zranění?
Už je zcela zakryté strupem.
Ale
nehojí se.
Musel jsi čekat celou tu dobu.
To nic.
Můj sen se už splnil.
Díky tobě jsem zesílil.
Je čas se vyléčit.
Děkuji.
Všechno,
všechna ta tvrdá práce
a rozhodnutí
byla pro tuto chvíli,
pro tento okamžik
a pro mě.
Ale…
poletím ještě chvíli.
Chci toho zkusit
ještě trochu víc.
Protože tento život, který jsem zvolil,
byl naplněn mnoha věcmi:
trávou, květinami,
sluncem, měsícem,
životy a svitem hvězd.
Chci s nimi ještě chvíli být.
Chci, abychom byli spolu.
Pokud se mé přání splní,
chci se všemi ještě chvíli létat.
Ještě trochu…
OLYMPIÁDA V PEKINGU
Do toho!
Je to zábava! Zábava!
Je to zábava?
Je to zábava, že?
Musí to být zábava.
Není to zábava?
Tebe to nebaví?
Jo, baví!
Usmíváš se.
Kdo tě tak rozesmál?
Řekni mi kdo.
Kvůli komu se usmíváš? Kvůli komu?
Já to zvládnu! Budu se snažit!
Myslíš, že to dokážeš?
Jak to víš?
Jak si můžeš být jistý?
Protože když ne, jaký to má smysl?
Dělá mě to tím, kým jsem!
A když to nedokážu,
budu se snažit dál!
Rozumím.
Věříš, že to dokážeš.
Ale ne, tak to není.
Chceš jen předstírat, že to dokážeš.
Protože když to nedokážeš,
tak nestojí za to, abys žil.
Nikdo tě nepotřebuje.
Už to chápu.
Kdy to bylo?
Když mě bavilo dělat, co mám rád?
Kdy začalo být potřeba víc?
Kdy jsem přestal mít rád a užívat si to, co dělám?
Je toho na mě moc a zamotalo mi to hlavu.
Nechci na nic myslet.
Všechno mě štve.
Dělám víc, než dokážu.
Nemá to konce.
Dělám věci, které jsem předtím nedokázal.
To dělám.
Stále
překonávám sám sebe.
Tolik se snažím, a přesto…
Dávám do toho všechno, ale…
Jak dlouho mi trvalo dostat se tak daleko?
Kolik úsilí jsem vynaložil?
To nevím ani já.
Nemá smysl žít, když to nedokážu?
Pokud je to tak, nepotřebuje mě nikdo?
Opravdu mi to nevadí?
Musím vytrvat.
Musím vytrvat, dokud to nedokážu.
Přemáhám tu temnotu.
Nikdo mi s tím nepomohl.
Věnoval jsem tomu čas a fyzické i duševní úsilí.
Prostě jsem použil energii ze svého srdce a mysli.
Díky tomu jsem se dostal
tak daleko.
Nic nešlo, jak jsem čekal.
Tolik trpím,
tak moc.
Tolik se trápím.
Jen zoufale bojuji s osudem.
Nechtěl jsem nikomu ublížit.
Nechtěl jsem, aby byl někdo zraněný.
Nechtěl jsem, aby byl někdo zklamaný.
Chtěl jsem být svým ideálním já.
Proto jsem chtěl být silný.
Abych se mohl stát sám sebou.
Kdo by mohl rozumět někomu, jako jsem já?
Nikdo to nikdy nepochopí.
Nikdy!
Jsem unavený.
Jsem unavený a už se nemůžu hýbat.
Vůbec se nechci hýbat.
Dokážeš to. Nevzdávej to.
Už jsem do toho dal všechno.
Udělal jsem, co jsem mohl.
Chci si odpočinout.
Jsem unavený.
Chci si odpočinout,
ale mé slabé srdce a silná hrdost
mi v tom vždy zabrání.
Jsi silný.
Překonáš cokoli.
Nemáš se čeho bát.
Já se bojím.
Nemůžu nic dělat.
Když nic nedokážu,
jsem sám.
Nejsi sám.
Otoč se.
Všichni na tebe čekají.
Nemůžu se hnout.
Bojím se.
Nemůžu nic dělat.
Ne, já tě znám.
Ale chceš to splnit, ne?
Nemůžeš se hýbat, ale chceš, že?
Já…
nemůžu.
Ale…
já vím všechno.
Kdo si myslíš, že jsem?
Kdo?
Jsem ty v teplém světě. Já jsem ty.
Teplý svět…
Nemůžu se stát, kým chci.
Nemůžu, protože nejsem dost dobrý.
Nemám nic.
Mám jen samé nedostatky.
Když jsem si přál, co mi chybělo,
našel jsem někoho jiného než sebe.
Chtěl jsem se jím stát.
Chci, aby o mě všichni ostatní
stáli
a aby viděli, kdo opravdu jsem.
Vztáhnu k tobě ruku.
Chci být jako ty.
Možná jsem k ničemu,
ale kdybych byl s tebou…
Předstíral jsi, že jsi úplně uzavřel své srdce.
Předstíral jsi sílu a tvrdils, že nechceš, aby ti někdo rozuměl.
Ve své melancholii
jsi nechtěl nikam chodit, nic dělat.
„Ale proč tamhle vidím dveře?“
Ty dveře jsi tam postavil ty.
Nemají klíčovou dírku,
klika je rozbitá,
jsou v nich hřebíky
a rozpadají se.
Ale ten, kdo tam ty dveře umístil,
jsi ty.
Nejsi výjimečný.
„Já“ nejsem výjimečný.
Jsme slabí a rozpadáme se.
I když vydechneme naposledy,
svět se bude točit dál.
Ani ty ani já
nejsme výjimeční.
Proč?
Protože každý člověk je život.
Každý z nás vidí barvy světa jinak.
Vidíme svůj svět jedním způsobem.
Přijde chvíle, kdy ty a já
začneme vidět i jiné barvy.
Zatímco jsem se díval odsud,
přidal jsi k sobě mnohem víc barev.
Proto je v pořádku, abys měl svou barvu.
Tolik jsi pracoval, abys tu barvu vytvořil.
Ale dá se snadno zničit.
A snadno pošpinit.
Protože je to tvoje barva.
Vypadáš zle a jsi zraněný.
Musel ses skrývat
a topíš se v slzách.
Ale přesto sis sám sebe vážil.
Protože toto je tvé pravé a vzácné já.
I když se o sebe nestaráš…
„Já se o tebe postarám.
Už je to v pořádku.
Ale už je čas.“
Křičím, až chraptím.
Nechoď.
Neodcházej.
Nechci být sám.
Nikomu neublížím.
Budu dokonalý
a budu tím, který to dokáže,
tak mě nenechávej samotného.
„Už je čas.
Je čas se rozloučit.
Nemůžeme být pořád spolu.
Nic netrvá věčně.
Protože já jsem tvůj sen.
Musíš se z toho snu probudit.
Tak já půjdu.“
Řetězy, které nás svazovaly,
byly zpřetrhány.
Byl jsem volný.
Říkal jsem si, co se asi stane,
když se řetězy přetrhly?
Nezbylo vůbec nic.
Sen se rozplynul.
Musím jít dál a neohlížet se.
Musím se posunout,
abych zapomněl.
Bolí mě hlava.
Bolí mě u srdce.
Co to právě zmizelo?
A proč to zmizelo?
Po tvářích mi tečou slzy.
Byl jsem to já.
Nemohl jsem nic dělat.
Byl jsem úplně
sám.
TEMNÁ VODA POMOCNÉ BRUSLE
SVIT, MYŠLENKY, EMOCE, STRACH, SAMOTA
VODA, SRDCE, SVĚT, ZMIZET, DUŠE, STROM
POCIT, NAPLNĚNÍ, SVIT
Měl bych být sám.
Měla by být úplná tma.
Mělo to skončit.
Ale proč mě osvětluje tak jasné světlo?
Je až moc jasné.
Nemůžu se na něj dívat zpříma.
Nezasloužím si to.
I tak
mě hvězdy jasně osvětlily.
„Snaž se.
Bude to v pořádku.“
Měsíc, zalitý světlem slunce, svítil také.
Jeho důstojné světlo vypadalo nádherně.
Jeho světlo mi ukázalo cestu, po které se mám vydat.
„Přivítej to světlo s otevřenou náručí.“
Na cestě kvetly květiny.
Byly živé a stály vzpřímeně.
„Jsme tady s tebou.“
O něco dál po měsíční stezce
vanul vítr zpředu.
Ten vítr
byl velice jemný a vřelý.
„Jdeš po této cestě už dlouho.
Celou dobu jsme tě sledovali.“
V jednu chvíli už jsem nikoho z vás necítil,
ale byli jste tu.
A já to neviděl.
Ale…
jsem…
sám.
V každém případě sám.
To, co jsem měl rád, skončilo.
To, co jsem měl rád, zmizelo.
To, co jsem měl rád, nikde není.
Cítil jsem, že zvládnu cokoliv, jen kdybys tu byl ty, mé druhé já.
Každý den jsem trpěl.
Byla tu radost.
Byl tu smích, hněv a slzy.
Byla tu samota a smutek.
Ale to, čeho jsem si cenil,
bylo vždy po mém boku
a zdálo se to naprosto přirozené.
Ve všem jsem se naplno snažil.
Byl jsem vždycky sám? Ne.
Zvolil jsem si být sám.
Ale
byli jsme vždycky spolu.
Cenil jsem si toho.
Ale v jednu chvíli
jsem si toho cenit přestal.
Vinil jsem tebe, své druhé já,
za svou neschopnost.
Předával jsem ti svůj smutek a ublížil ti.
Nebyl jsem jediný, kdo trpěl.
Nebyl jsem jediný.
Bolelo mě být sám.
Že nemůžeme kráčet společně.
Vždy jsem chtěl, abychom byli spolu.
Chtěl jsem, abychom spolu byli navždy.
Já…
jsem sám.
„Nejsi sám.“
Myslím, že jsem slyšel tvůj hlas.
Nedovolím, abys byl sám.
Nikdy na to nezapomeň.
Neskrývej svou osamělost.
Vždy si uvědomuj svou vnitřní samotu.
Znám tě, své druhé já.
Vždycky jsi byl silný, ale už nemusíš.
Je v pořádku chtít plakat, když je to obtížné.
Když jsem byl sám, něco jsem si uvědomil.
Nenechali by mě o samotě.
Všichni byli tady.
Je jich tolik.
Svit hvězd se rozzářil silněji
a stal se jediným světlem.
Já vím.
Přijímám to s otevřenou náručí.
„Nejsem sám.“
„Vrátil jsem se.“
„Vítej zpátky.“
Můj sen
je GIFT od všech.
Nevím,
co mě čeká na mé cestě.
Nevím,
co nás čeká tam, kam směřujeme.
Ale pojďme dál.
Utíkejme dál.
Musíme doručit dar.
Jsou tvé dny šťastné?
Trpíš?
Jsi sám a smutný?
Je jedno, kde a kdy.
Až budeš unavený a vyschne ti srdce,
vrať se, prosím.
Tento hrozný příběh,
tento úžasný příběh
tu bude vždy pro tebe.
Příběh o tvé minulosti
a tvé budoucnosti.
KONEC
Ahoj, všichni.
Jak se vám líbil GIFT?
Dal jsem do toho všechno.
A nyní jako přídavek
předvedu ještě něco.
Ale nejprve
chci představit lidi, kteří pomohli vytvořit
ICE STORY „GIFT“ at Tokyo Dome.
Hudbu zajistil Tokijský filharmonický orchestr.
Klavírista, pan Kawada.
Maestro, pan Kurita.
A lidé, kteří do představení přidali lidské efekty,
tanečníci z Elevenplay.
A na druhé straně
jsou členové zvláštní kapely pro GIFT.
A
hudební producent a režisér GIFTU,
pan Satoši Takebe.
Prosím o velký potlesk.
Moc vám děkuji.
- A… - Co?
- Je tu ještě někdo. - Co?
Někdo, kdo celé dny tvrdě trénoval až do noci
a dnes celý den bruslil.
Yuzuru Hanyu.
Moc vám děkuji.
Děkuji.
To nebylo…
To nebylo ve scénáři.
Chtěl jsem odejít, až vás představím,
ale opona se nezvedla.
- Překvapil jsi mě. - A to není všechno.
Lidé, kteří připravili led a všechny rekvizity
- pro tento jeden den. - Jistě.
- Slečna Mikiko, režisérka představení. - Jistě.
A všichni členové štábu, kteří tvrdě pracovali
na tomto jednodenním představení.
Velký potlesk pro štáb!
Moc vám děkujeme!
Vracím vám slovo, pane Takebe.
Sledovat jeho snahu a výkon
nás velmi povzbudilo.
Jistě to mají všichni stejně.
Byl opravdu inspirující.
Tak…
Vzali jsme jeho vášeň a náš vděk
a složili píseň s názvem „Gift“.
Zatímco se Hanyu bude chystat na další vystoupení,
poslechněte si prosím tuto píseň, „Gift“.
Děkuji.
Díky moc!
Děkuji!
Díky moc!
Díky moc.
Díky moc za tu krásnou hudbu.
Slečna Mikiko a ostatní jsou tamhle. Velký potlesk, prosím!
Moc děkujeme za skvělou režii.
A všem, kdo sem přišli,
a všem, kteří sledují live stream,
chci říct, že tento „GIFT“ by nebyl úplný bez vás.
Díky moc!
Upřímně, cesta sem byla velmi obtížná.
Musel jsem tvrdě trénovat.
Mnohokrát jsem měl pocit, že můj výcvik bude k ničemu.
Nebyl jsem si jistý, zda dokážu naplnit vaše očekávání,
a občas mě to drtilo.
Tento den možná nezůstane v ničím srdci
a možná v nikom nezanechá dojem.
Ale jsem rád, že mě bruslení bavilo.
Díky, že jste sledovali dnešní vystoupení.
Doufám,
že tento den udělá na váš život dojem.
Doufám, že tento den
zůstane ve vašich vzpomínkách
a bude vám útěchou, když budete mít těžké období.
Ať je pro vás tento den utěšující vzpomínkou.
Moc vám děkuji!
Jen chvilku…
Jen chvilku ticha, prosím.
Vynasnažím se.
Moc vám děkuji!
Tím končí
Yuzuru Hanyu ICE STORY 2023 „GIFT“ at Tokyo Dome
pod záštitou Sekkisei.
Nezapomeňte si tu prosím své věci, až budete odcházet.
Pozor, všichni.
Při odchodu z místa konání se řiďte pokyny.
Zůstaňte na místech, dokud neuslyšíte oznámení.
Děkujeme za spolupráci.
Děkujeme, že jste dnes přišli.
Zůstaňte prosím na místech!
Děkujeme za spolupráci.
Při odchodu z místa konání se řiďte pokyny.
Zůstaňte na místech.
Děkujeme za spolupráci.
Při odchodu z místa konání se řiďte pokyny.
Zůstaňte na místech.
Dobrá práce!
Dobrá práce.
Výborně!
Dobrá práce!
To je od nás všech!
Děkuji!
Dobrá práce!
- Dobrá práce! - Děkuji!
Bylo to vážně…
Byla to první lední show v Tokyo Dome.
V minulé sezóně,
když jsem měl první sólo show na ledě, jsem měl pochyby, jestli to zvládnu.
Tak to bylo, když jsme připravovali toto představení.
Jsem si jist, že představení mezi mými vystoupeními
si vyžádaly mnoho nervozity a práce.
Takže vám všem moc děkuji za to, že jste to dali dohromady.
- Doufám… - Děkujeme!
Objevil jsem nové možnosti
a oblasti, v nichž se mohu zlepšit.
Cítil jsem, že dokážu mnohem víc.
Takže pokud bude příležitost, doufám, že s vámi budu opět pracovat!
- Děkujeme. - Děkujeme.
Tak já jdu na rozhovor.
- Hodně štěstí! - Díky!
Díky moc!
ODRAZ YUZURU HANYUA V ONEN ZVLÁŠTNÍ DEN
DEN PO GIFTU
Dobrý den. Díky za pozvání.
Zaostřilo se to?
- Posaďte se, prosím. - Děkuji.
Něco takového.
Dal jsem do toho všechno.
Cítím, že je konečně po všem.
Dostal jsem od lidí spoustu různých reakcí.
Samozřejmě lidé, kteří mě tak dlouho podporovali,
mi dali skvělou zpětnou vazbu.
Ale také jsem dostal zpětnou vazbu od lidí,
kteří mě nikdy předtím neviděli bruslit.
Od lidí, kteří sem nepřišli proto, že by se zajímali o mě,
ale aby viděli tuto novou formu zábavy v Tokyo Dome.
Jejich reakce byly dost odlišné.
Reakce fanoušků byly podobné:
„Tak tohle si Yuzuru Hanyu myslel.“
„Takhle se Hanyu cítil.“
Nebo: „Tak takhle se v těch chvílích cítil.“
Fanoušci, kteří nejsou bruslaři,
ten příběh nevzali jako můj, ale jako svůj.
A když jsem viděl ty reakce, měl jsem radost.
Pro mě je „GIFT“ něco jako sen…
POSELSTVÍ GIFTU
…který jsem dostal od všech.
Celkové poselství je,
že od všech dostávám obrovskou podporu
a že žiji s nimi.
Myslím, že to platí pro většinu lidí.
Jsou obklopeni spoustou lidí, kteří je podporují.
Ale vím jistě, že někteří lidé mají pocit, že jsou sami,
včetně mě.
Občas dokonce přemýšlím nad tím, co by se stalo,
kdybych už nemohl bruslit.
Tak jsem chtěl…
ujistit ty, kdo se cítí osamělí,
že mají přátele.
Tento příběh a tato představení
jsou vaši přátelé.
Doufám,
že tento příběh
a tato představení
lidi povzbudí.
To je můj dar pro všechny.
Připravil jsem ho s přáním,
aby dal lidem naději.
Napadlo mě tento příběh vyprávět,
protože mě povzbudily různé písně a texty.
PROČ JSEM NAPSAL TENTO PŘÍBĚH
Kdykoli jsem měl těžké období,
nejvíc mě zachránila síla slov.
Slova, která vycházela ze mě,
a slova z písní,
která mi pomohla jít dál.
Když jsem psal tento příběh,
myslel jsem, že by mohl povzbudit ostatní
stejně, jako mě povzbudily ty písně.
Tak jsem začal zaznamenávat své nápady.
Někdy jsem si je psal na papír.
Když jsem na to neměl energii,
dal jsem jen průchod svým myšlenkám a nahrával je.
Jindy jsem si dělal poznámky na telefonu.
Tato slova jsou rozhodně založena na mých zkušenostech.
Vylil jsem ze sebe ta slova,
abych sám sobě pomohl myslet pozitivněji.
Ale rozhodně neodrážejí jen mou zkušenost.
Ten příběh jsem psal s představou,
že jiní lidé
v sobě musí tyto pocity také ukrývat.
Chtěl jsem,
aby ten příběh zůstal v srdcích ostatních.
První polovina představení…
CELKOVÁ STRUKTURA PŘEDSTAVENÍ
Pro lidi, kteří mě sledují,
tato část znázorňuje můj život od narození k olympiádě
a mou cestu na olympiádu v Pekingu.
Abych to prezentoval jako příběh,
vyjádřil jsem to abstraktně.
Ve druhé části jsem zvolil opačný přístup.
Je realistická, nikoliv abstraktní.
Zaměřuje se na to, kdo jsem,
a nořím se tam hluboko do sebe.
První polovina obsahuje fantazijní prvky,
zatímco druhá je více zakotvena v realitě.
Na závěr jsem chtěl tyto dvě části spojit.
O to mi v tomto představení šlo.
Myslím, že druhá polovina lépe odráží, kdo jsem.
První program začíná písní „Let's Go Crazy“
a končí písní „Let Me Entertain You“.
„Let Me“ je v podstatě o bavení lidí,
tak jsem se o to pokusil.
Ale
když jsem lidi bavil, měl jsem pochybnosti.
Například: „Opravdu mě to baví?“
„Bruslím rád, ale opravdu mě to baví?“
Říkal jsem si, že když tyto pochybnosti
po představení vyjádřím,
dodá to tomuto zábavnému představení jiný rozměr.
Tak jsem to vložil do příběhu.
„Není to zábava? Ano, bavím se.“
Je to zábava! Je to zábava!
Baví tě to?
Není to zábava?
Ano, baví mě to!
Zvládnu to! Budu se snažit!
Myslíš, že to zvládneš?
Aha.
Jsi přesvědčený, že na to máš.
Ale tak to není.
Jen chceš předstírat, že na to máš.
Kdy to bylo?
Kdy mě bavilo dělat, co mám rád?
Kdy začalo být potřeba víc?
Kdy jsem přestal mít rád to, co dělám?
Jsem si jistý, že každý má zkušenost
s tím, že dělá práci a věnuje se koníčkům ze zvyku.
I když jste s tím začali, protože se vám to líbilo.
Například když vás tlačí termín
nebo když jste skleslí,
když se někdo zeptá, jestli vás vaše práce baví,
možná nemůžete vždy odpovědět ano.
Pro mě je to bruslení.
Někdo si myslí, že je to velká věc.
Ale když se nad tím zamyslíte, je to stejné jako život kohokoliv jiného.
Každý má něco, co rád dělá,
a chvíle, kdy přemýšlí, jestli ho to opravdu baví,
a chvíle, kdy si musí připomenout, že ho to baví.
Toto všechno jsem chtěl vyjádřit.
Takže…
Celé toto představení původně bylo
o zábavě a radosti.
Ale chtěl jsem položit otázku:
„Je toto představení jen o bavení druhých?“
Takhle jsem chtěl začít druhou část.
To byl můj hlavní cíl.
A pak přichází „Ašura-čan“.
Tahle píseň je zábavná a radostná,
ale když se zaposloucháte do textu,
zjistíte, že není bezstarostná.
AŠURA-ČAN / ADO
Říkal jsem si, že toto představení
pravděpodobně bude mít na spoustu lidí silný dopad.
Na mě
text této písně působí velmi silně.
Chtěl jsem, aby si lidé řekli: „Počkat. Ten text není moc veselý.“
O to mi při přípravě představení šlo.
Chtěl jsem vyjádřit zábavu,
ale také pocit,
že nemáte nikoho, kdo vám skutečně rozumí.
Jako bych byl zavřený
za průhlednou skleněnou stěnou.
Je průhledná, takže se snažím ukázat.
Ale zároveň
trvám na tom,
že z té místnosti neodejdu.
Je to nejistý stav mysli.
Pokusil jsem se to vyjádřit.
Ale myslím, že to tak jistě cítí i ostatní.
Nikdo jiný vposled nechápe, jak se cítíte.
Některé pocity nejdou vyjádřit slovy
a některé pocity člověk sám sobě nepřiznává.
To jsem chtěl vyjádřit
zvláštními pohyby v choreografii.
Chtěl jsem, aby se lidem líbil text pana Neru
a zpěv slečny Ado
a aby díky mému představení cítili různé pocity.
První slova, která slyšíte po veselém tanci
a dramatickém závěru, jsou:
„Jsem unavený a už se nemůžu hýbat.“
Říkal jsem si přitom: „To byla ale kapka!“
Jsem unavený.
Jsem unavený a už se nemůžu hýbat.
Už se vůbec nechci hýbat.
Dokážeš to. Nevzdávej to.
Nemůžu nic dělat.
Ne, já tě znám.
Kdo si myslíš, že jsem?
Kdo?
Já jsem ty v teplém světě. Já jsem ty.
Když jsem tvořil svá dvě já,
chtěl jsem, aby moje druhé já bylo na závěr ztělesněním snu.
Jednou z otázek mého života bylo:
„Co je to sen?“
Hodně o tom přemýšlím.
Hodně lidí si určitě pamatuje,
jak mluvili o svých snech doma,
ve školce nebo na základní škole.
O snech jako otevřít si cukrárnu.
Já se chtěl stát Ultramanem.
Takové sny.
Každý má takové nápady,
ale někdy ty sny
jen tak leží a nikdo se jim nepostaví.
Když lidé vyrostou, na takové věci zapomenou.
Asi na ně zapomínají,
protože nejsou pro život ve světě nezbytné.
Ale já svému snu čelím mnohem déle než ostatní.
Takže vím, jaké to je postavit se svému snu.
A jsem si jistý, že každý má takové sny.
Ale oni je prostě překonali.
Ale když žijete a někam směřujete,
myslím, že sny jsou vždy s vámi.
A sny vám dávají energii.
I když si poraním kotník
a bude se mi kvůli tomu špatně trénovat,
i když moje tělo už nic nezvládne,
pořád budu snít o tom, že zvládnu čtverný axel.
A tenhle sen mi říká: „Nemusíš se nechat odradit.“
Říká věci jako: „Dokážeš vytrvat.“
To jsem chtěl vyjádřit.
A myslím, že to v sobě má každý.
Lidé se na to prostě jen nedívají a nepřiznávají to.
Ale kdyby se sami sebe zeptali,
možná by zjistili, že něco takového mají.
Myslím, že v sobě možná všichni máme
fantoma opery.
To jsem chtěl svými slovy a svým vystoupením vyjádřit.
FANTOM OPERY
Tématem Fantoma opery je,
že jeden člověk může mít mnoho stran.
Každý má v sobě Raoula i Christine.
Máte stránku s krásným hlasem
a stránku s hezkou tváří, ale žalostnou osobností.
Myslím,
že hluboko uvnitř má každý stránku, kterou lidem nechce ukázat.
Stránku, která je ošklivá, ale pravdivá.
Uvědomil jsem si, že mé pravdivé já
možná vyřklo slova, která rezonují s mým idealistickým já.
Když jsem o tom přemýšlel,
spojil jsem se se svým já, které vypráví tuto část GIFTU.
I moje ošklivé, zbytečné já
může říkat věci, které rezonují s mým „snem“.
Proto si myslím,
že sny vám dávají energii a povzbuzení.
To jsem chtěl vyjádřit při jízdě Fantom opery.
Některé věci jsem mohl udělat, protože to nebyla soutěž.
Předtím jsem předvedl „Rondo Capricioso“, což bylo hodně obtížné.
Takže když jsem později předváděl Fantoma opery,
ta bolest byla velmi skutečná a přesvědčivá.
Pro mě je toto představení silně spojené s mou srážkou na Čínském poháru.
A myslím, že toto představení je spojené s tím bolestným bruslením
i v myslích mnoha dalších lidí.
To je jeden z důvodů, proč jsem se mu dlouho vyhýbal.
Ale věděl jsem, že Fantom je dokonalý
k vyjádření mé vnitřní stránky, která je plná utrpení a bolesti
a nemůže se hýbat.
Skutečně jsem se stal Fantomem.
Myslím, že v tom smyslu
jsem předvedl přesvědčivou jízdu.
Když jsem poprvé předváděl Fantoma opery,
bruslil jsem, jako bych byl sám Fantom.
Stal jsem se Fantomem a loučil se s Christine.
Na konci představení jsem si nasadil masku,
jako bych hořel v ohni pekelném.
Ale tentokrát
jsem byl někdy Christine,
někdy Fantom
a někdy Raoul.
Myslím, že to bylo velmi zajímavé představení Fantoma.
Je to zajímavé.
Když jsem zjistil, že režisér Akira Kurosawa
točil filmy inspirované Shakespearem,
vyvolalo to ve mně spoustu otázek.
A když jsem myslel na Shakespeara, připomnělo mi to Romea a Julii.
Při přemýšlení o Romeovi a Julii jsem dostal nápad.
Možná kdybych ten příběh vyprávěl v první osobě, dokázal bych vše vyjádřit.
Co kdyby…
kdybych vyměnil postavy za předměty?
Například co kdybych vyměnil Romea za měsíc
a Julii za slunce?
Mohlo by to posunout příběh o kus dál.
Kdybych to napsal pro děti, byla by to dobrá obrázková kniha.
A když jsem o tom všem přemýšlel, něco mě napadlo.
Mohl bych vzít love story
a vyměnit postavy za sebe a svůj sen,
nebo sebe a svoje brusle.
A celý příběh by dával smysl.
Takže stejně jako v různých lidech
existují různé příběhy,
mohl bych je využít
a přinést je do svých programů.
Hodně jsem přemýšlel o tom…
PRVNÍ LEDNÍ SHOW V TOKYO DOME
…jak prezentovat své bruslení při tréninku v Tokyo Dome.
Nejtěžší na vystupování v Tokyo Dome
byla velké vzdálenost mezi mnou a publikem.
Obecenstvo mě na tom kluzišti možná ani neuvidí.
Strop byl navíc tak vysoký,
že jsem měl dojem, že létám velmi nízko.
Všechno bylo tak neobvyklé.
Všechno se pohybovalo v obrovském měřítku.
Musel jsem ovládnout atmosféru toho místa.
Myslel jsem, že by nebylo dobré,
kdyby mě diváci viděli jen jako malou pohybující se skvrnku.
Takže problém byl, jak vypadat velký.
A nejen to,
ale jak zařídit, aby i moje pohyby působily velké.
K některým vystoupením jsem dělal choreografii sám
a k některým ji dělali jiní.
Byla tam i stará vystoupení, která jsem opakoval.
Všechna jsem je upravoval za pochodu.
Bylo to obtížné, ale skákal jsem trojné axely
a vyladil svůj výraz.
Jsem spokojený s tím, čeho jsem dosáhl.
Když jsem nechával dělat různé vizuály
a efekty pro představení,
slečna Mikiko řekla: „Jsem sama sobě nejpřísnější kritičkou.
Chci, aby to viděl ten nejpřísnější kritik a řekl si:
,To je osvěžující.‘
Nebo: ,Nikdy jsem nic takového neviděl.‘“
Vážně mě to probudilo.
Při svých vystoupeních
nevytvářím pokaždé nový program.
Krasobruslení je spíš
o leštění toho, co už umíte.
S takovým přístupem
snadno ztrácíte čerstvost.
Když jsem se vžil do role nejpřísnějšího kritika,
měl jsem chuť vymýšlet věci,
které mě osvěží
a které na lidi udělají dojem.
BĚHEM POSLEDNÍ PÍSNĚ PROUDILY EMOCE
Moc vám děkuji!
SUIHEISEN/BACK NUMBER
Děkuji!
Moc vám děkuji!
Nejdřív mě napadlo přidat komentář nebo slova k „Suiheisen“,
protože jsem si myslel, že pouhý můj hlas nedosáhne k obecenstvu v dómu.
„Suiheisen“ patří k mým oblíbeným písním a v mnoha případech mě zachránila.
Tak jsem se vyjádřil prostřednictvím této písně
a do mikrofonu jsem k tomu přidal pár slov.
I když se můj hlas v Tokyo Dome nenesl dobře.
Ale aspoň jsem chtěl říct: „Jsem rád, že mě bavilo bruslit.“
Tak jsem to řekl z mikrofonu.
Dnešní den možná nezůstane v ničím srdci
ani na nikom nezanechá dojem.
Ale jsem rád, že mě bruslení bavilo.
Tahle část byla zcela improvizovaná.
Nechal jsem se při pohybu vést svým srdcem.
Choreografie vznikla z mého srdce.
A myslím, že díky tomu zanechala dojem.
Díky, že jste dnes sledovali naše představení!
Dokázal jsem vyjádřit své pocity ze svého srdce,
v tomto prostoru, svou bytostí a bruslemi.
Mohl jsem tím vším
svobodně vyjádřit své já.
Myslím, že to byl dárek pro všechny.
Moc vám děkuji!
Vynalezli jsme nový styl krasobruslení.
Něco jako
nový žánr zábavy zvaný Yuzuru Hanyu.
Všichni tvrdě pracovali, aby to bylo možné,
a já pracoval s nimi.
Upřímně řečeno nevím, co dál.
Ale asi to tak cítím,
protože jsme do toho dali všechno.
Právě teď mám pocit,
že jsem do toho dal všechno.
Použil jsem každou buňku ve svém těle
a vyčerpal svou energii do poslední kapky.
Dřel jsem.
Výborně. Dobrá práce.
Jak už jsem řekl ve svém příběhu,
dostal jsem od všech ve svém životě
příliš mnoho darů.
Proto si chci těchto darů dál vážit
a všem je vracet.
Ano, přeji si…
Když je někomu chladno u srdce,
aby třeba jen fragment jednoho z mých vystoupení,
útržek mých slov,
kousek mých slov, útržek představení nebo hudby,
nebo dokonce světlo ze synchronizovaných tyčinek,
poskytl jeho srdci útěchu.
- Moc vám děkuji. - Děkuji.
Moc vám děkuji.
Ten pocit, že mám GIFT za sebou…
Ten pocit úspěchu ve mně zanechává pocit prázdnoty.
Překlad titulků: Tereza Wong