Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Boldog vagy?
Kapcsolatban vagy valakivel?
Összetört a szíved?
Semmi baj.
Ez a történet és ezek a programok…
a barátaid.
Ez az ajándék…
a barátod.
2004 KEZDŐ JAPÁN MŰKORCSOLYA-BAJNOKSÁG, TOKIÓ
2009 ISU JUNIOR GRAND PRIX MŰKORCSOLYA DÖNTŐ, TOKIÓ
2010 ISU JUNIOR MŰKORCSOLYA-VILÁGBAJNOKSÁG, HÁGA
2012 ISU MŰKORCSOLYA-VILÁGBAJNOKSÁG, NIZZA
2013 ISU GRAND PRIX MŰKORCSOLYA DÖNTŐ, FUKUOKA
2014 SZOCSI OLIMPIA
2015 ISU GRAND PRIX MŰKORCSOLYA DÖNTŐ, BARCELONA
2016 ISU GRAND PRIX MŰKORCSOLYA DÖNTŐ, MARSEILLE
2018 PJONGCSANGI OLIMPIA
2019 ISU MŰKORCSOLYA-VILÁGBAJNOKSÁG, SZAITAMA
2020 ISU NÉGY KONTINENS MŰKORCSOLYA-BAJNOKSÁG, SZÖUL
2022 PEKINGI OLIMPIA
Az első dolog, amit észrevettem, a világ volt.
Lélegeztem.
„Mi vagyok én?”
De volt nevem.
Voltak dolgok, amiket kedveltem.
Voltak dolgok, amiket szerettem.
Azzá akartam válni, amit szerettem.
De sok minden volt, amire nem voltam képes.
Azonban lassan, de biztosan,
többre is képes lettem.
És a világ minden alkalommal egyre melegebb lett.
Szerettem azt a világot.
Ezért akartam egyre jobban megmelegedni úgy,
hogy még többet tanulok.
Már többre voltam képes.
Tetszett, hogy a világ egyre jobban felmelegedett.
A világot elárasztották a kedves szavak.
„Csodálatos!”
„Kiváló!”
„Szép munka!”
Egy nap rátaláltam a legmelegebb helyre ezen a világon.
Az lett az álmom.
„Mikor válik valóra?”
„Egyszer biztosan valóra válik.”
Egy hangot hallottam a fejemben.
„Miért mondod ezt?”
„Mert azt akarod, hogy valóra váljon, ugye?”
„Igen, azt akarom, hogy valóra váljon.”
„Akkor biztosan valóra válik.
Mert nem akarsz elbukni.”
És ezekkel a szavakkal
a titokzatos hang elnémult a fejemben.
Még mindig nem vettem észre a sok érzést
és a sok életet magam körül.
Viszont imádtam a természetet,
sütkéreztem a napfényben, amitől a víz csillog.
Aztán egy nap észrevettem valamit.
Bár minden nap ott voltak,
észrevettem, hogy hirtelen sokkal nagyobbak lettek,
és kissé irigykedtem rájuk, amiért könnyen megnőttek,
pedig látszólag nem sokat tettek érte.
Én keményen dolgoztam.
Ez nem fair.
Miért nem teljesítettem jobban?
A fű megszólalt.
„Ha megnövök, virággá változom!
És akkor a világ melegebb lesz.”
Milyen szép!
Úgy tűnik, a fű nem is küszködik.
Nem kell keményen dolgoznia.
Én viszont nagyon igyekszem.
„Hogy érheted el az álmodat ilyen könnyen?
Én is erre vágyom!”
„A nap miatt van.
Annyi energiát ad nekem!”
A nap… Az jó.
Olyan akarok lenni, mint a nap!
Én is energiát akarok adni mindenkinek,
és melegebbé akarom tenni a világot!
De miért nincs mindig velünk a nap?
Éjszaka sötét van.
Értem! Biztosan a hold a gonosz.
Elkapom!
„Hé, hold!
Miért rejted el a napot?”
„Szeretem és becsülöm a napot.”
„Tessék?
Nem azért rejted el a napot, mert gyűlölöd?”
„A nap nem mindig ad energiát.
Egyedül nem tudok ragyogni,
de a nap fényt ad nekem.
Ezért tudom ezt csinálni.”
Szivárvány képződött a hold körül.
Olyan gyönyörű volt!
És nagyon múlékony.
A szívem megtelt melegséggel.
Akkor észrevettem valamit.
A holdnak sok sebe van.
Nagyon fájdalmasnak és gyötrelmesnek tűnnek.
„Fáj?
Hogy tudsz így is igyekezni?”
„Ha eljön az éjszaka,
mindenki lát engem.
Ebben nincs semmi nehéz.
Mert ez vagyok én.”
Le voltam nyűgözve.
Olyan erőssé és lenyűgözővé akartam válni, mint a Hold.
Ezután sok nehéz és szomorú időszak jött,
amikor fel akartam adni,
de tovább küzdöttem.
Még mindig sok minden van, amire nem vagyok képes.
Tudnom kellett volna.
De tovább próbálkozom.
Sikerülni fog.
Mintha örökre egy sötét alagútban rekedtem volna.
De több hely is volt az alagútban, ahol bejutott a fény.
A reggelből éjszaka lett,
majd megint reggel, és hamarosan újra éjszaka.
Minden nap ilyen volt.
Amikor átutaztam az alagúton, egyedül voltam.
De ez jó volt.
Van valamim, amit szeretek!
Egy felvillanó álomkép volt.
Ez az, ami fontos nekem.
Ebbe kapaszkodtam, és továbbmentem.
Fáradhatatlanul előre.
Előre!
Minden erőmmel rohantam előre.
Mire észbe kaptam,
már csak az maradt nekem, amit szeretek.
Ez így magányos?
Nem, jó móka.
Így van. Jó móka.
Mindig vigyázz arra, amit nem akarsz elveszíteni.
Szorítsd erősen, és soha ne engedd el!
Mert van egy álmod, amit el akarsz érni.
Mert ez lenyűgöző.
És ez én vagyok.
Ez én vagyok.
Én.
Én…
Könnyezni kezdtem.
Hirtelen minden összeomlott körülöttem.
Egyszerűen túlságosan féltem,
hogy bármit is tegyek.
A fűszálak és a virágok eltűntek.
Egyszer csak elment a nap.
A hold is eltűnt.
Teljes sötétség.
Miért?
Nem tudom, mi történt.
Eddig minden úgy ragyogott!
Annyi élet volt!
Miért?
Együtt növekedtem mindennel,
amit szeretek.
Csak azt választottam, ami fontos, és mégis…
Hová tűntek?
Miért mentek el?
Annyira szerettem őket…
Miért?
Nem szeretek egyedül lenni.
Nem hittem, hogy magányos leszek.
Nem hittem, hogy szomorú leszek.
Nem hittem, hogy ijesztő lesz egyedül lenni.
Ismét folytak a könnyeim.
A könnyeim, amiket eddig rejtegettem.
Mindent megpróbáltam…
Miért mentek el?
Nagyon hideg éjszaka volt.
Üresség volt annak a helyén, amit szerettem.
Amikor egyedül maradtam,
a fény az égből…
megvilágította azt, ami fontos volt nekem.
„Semmi baj.
Mindenki itt van.
Nem mentek el.”
Az a fény…
visszaadta az életet annak, amit szeretek.
És aztán…
a fák és a fű újra ragyogni kezdtek.
A csillagos ég fényt adott, hogy lássak.
Amit szeretek, már nem volt többé üres.
A fény beszélt hozzám.
„Van valami, amit csak te tudsz megtenni.”
„Látni akarom.”
Köszönöm.
Folytatódnak a napjaim azzal, amit szeretek.
Az éjszaka utat engedett a reggelnek.
Elakadtam a ködben.
De fokozatosan…
Azt hiszem, fejlődöm.
„Semmi baj.
Fejlődsz.”
A szél az arcomba fúj.
Erősen fúj, valahogy mégis kedvesen, szemből.
A szél hozzám szól.
„Az út, amit választottál,
nagyon nehéz.”
De tudom…
hogy tovább kell mennem.
Még, ha ellenszél is vagy,
kedves vagy.
Akkor is, ha most nehéz,
te felmelegíted majd a hideg napot.
Lehűtöd majd a forró napot.
Ez vagy te?
A szél erősen fújt…
és úgy tűnt, mintha mosolyogna.
Ezért nem félek.
Én döntöttem úgy, hogy szembe megyek a széllel.
A szél beszélt hozzám.
„Gyere tovább erre!
Az álmod
valóra válik.”
Mire észbe kaptam,
a szél elfújta a ködöt.
Senki más
nem valósíthatja meg az álmodat.
Mindvégig
te döntöd el, ki leszel.
Örömkönnyeket látok.
Miért hullatod őket?
Menj, kövesd a könnyeidet!
Kutass!
Honnan jöttek?
Sokat küzdöttél.
Sok rosszat tettél.
Nagyon türelmes voltál.
Sokat sírtál, sok mindent megbántál.
Minden nap a te döntésed volt.
Mikor történt ez a sérülés?
A seb már behegesedett.
De…
nem gyógyul.
Egész idő alatt vártál.
Semmi baj.
Valóra vált az álmom.
Megerősödtem, neked köszönhetően.
Ideje meggyógyulni.
Köszönöm.
Minden,
az összes kemény munka
és döntés
ezért volt,
ezért a pillanatért,
értem.
De…
még repülök egy kicsit.
Próbálkozni akarok…
még egy kicsit.
Mert a napokon, amikor döntöttem,
sok minden volt velem.
A fű, a virágok,
a nap, a hold,
az életek és a csillagfény.
Szeretnék még egy kicsit velük lenni.
Együtt akarok lenni velük.
Ha valóra válna a kívánságom,
repülnék mindenkivel még egy kicsit.
Még egy kicsit…
PEKINGI OLIMPIA
Mindent bele!
Jó móka!
Jó móka?
Jó móka, ugye?
Biztosan jó móka.
Jó móka, nem?
Jól szórakozol, nem?
Igen, jól szórakozom!
Mosolyogsz.
Ki miatt mosolyogsz így?
Mondd el, ki miatt!
Kinek mosolyogsz? Kinek?
Meg tudom csinálni! Mindent beleadok!
Tényleg azt hiszed, menni fog?
Azt hiszed, meg tudod csinálni?
Nem tudhatod.
Miből gondolod?
Mert, ha nem tudom, akkor mi értelme?
Mert én vagyok az, aki meg tudja csinálni.
És, ha nem megy,
addig próbálkozom, amíg sikerül!
Értem.
Meggyőződésed, hogy meg tudod csinálni.
De nem, ez nem igaz.
Csak meg akarod tudni csinálni.
És, ha nem megy,
akkor mi értelme az életnek?
Senkinek sem kellek.
Most már értem.
Mikor is volt?
Mikor élveztem, hogy azt csinálom, amit szeretek?
Mikor volt, hogy ennél többnek kellett lennie?
Mikor volt, hogy már nem szerettem és élveztem, amit csinálok?
Túl sok lett a küzdelem, és ez összezavart.
Semmire sem akarok gondolni.
Minden elvonja a figyelmemet.
Többet teszek, mint amennyit tudok.
Soha nem ér véget.
Tovább csinálom, amit korábban nem tudtam.
Ezt teszem.
Én mindig…
felülmúlom önmagam.
Bár annyira igyekszem…
Bár mindent beleadok…
Mennyi időbe telt eljutnom idáig?
Mennyi energiát fektettem bele?
Még én sem tudom.
Azon tűnődsz, mi értelme az életnek, ha nem sikerül?
És hogy senkinek sem kellesz?
Tényleg ezt gondolod?
Csinálnom kell.
Addig kell csinálnom, amíg sikerül.
Egyszerűen legyőztem a sötétséget.
Senki sem segített.
Csak belefektettem az időt és a fizikai és mentális erőfeszítést.
Egyszerűen felhasználtam az energiát a szívemből és az elmémből.
Ezt tettem,
hogy ilyen messzire jussak.
Egyáltalán nem volt gyönyörű.
Annyira szenvedek,
annyira!
Annyira küszködök!
Céltudatosan küzdöttem a sors ellen.
Senkit sem akarok bántani.
Nem akarom, hogy bárki megsérüljön.
Nem akarom, hogy bárki elveszítse a reményt.
Az ideális énem akarok lenni.
Ezért kell erősnek lennem.
Hogy önmagam lehessek.
Érti valaki, hogy ki vagyok?
Senki sem fogja megtudni.
Soha!
Fáradt vagyok.
Fáradt vagyok, már mozdulni sem tudok.
Egyáltalán nem akarok mozogni.
Meg tudod csinálni. Ne add fel!
Már mindent megpróbáltam.
Már mindent beleadtam.
Pihenni akarok.
Fáradt vagyok.
Bár pihenni akarok…
gyenge szívem és erős büszkeségem
mindig az utamba állnak.
Erős vagy.
Bármit kibírsz.
Egyáltalán nincs mitől félned.
Félek.
Semmit sem tudok tenni.
Haszontalan vagyok…
és egyedül vagyok.
Nem vagy egyedül.
Fordulj meg!
Mindenki vár.
Nem tudok megmozdulni.
Félek.
Semmit sem tudok tenni.
De, én ismerlek.
Véghez akarod vinni, igaz?
Nem tudsz mozogni, de akarsz, igaz?
Én…
nem tudok.
De…
Én mindent tudok.
Mit gondolsz, ki vagyok?
Ki?
Én te vagyok egy melegebb világban. Én te vagyok.
Egy melegebb világ…
Nem lehetek ez az énem.
Nem lehetek, mert haszontalan vagyok.
Semmim sincs.
Csak azt tudom, mi hiányzik belőlem.
Amikor arra vágytam, ami hiányzik belőlem,
nem önmagamat találtam meg.
Az akarok lenni.
Azt akarom, hogy én és mindenki más
akarjon engem
és lássa, ki vagyok valójában.
Feléd nyúlok.
Te akarok lenni.
Talán haszontalan vagyok,
de, ha veled lennék…
Úgy tettél, mintha teljesen bezárnád a szíved.
Azt mondtam, nem akarom, hogy bárki megértsen.
A melankóliádban
nem akarsz sehová menni és semmit csinálni.
„De miért van ott egy ajtó?”
Az az ajtó, amit te tettél oda.
Nincs kulcslyuk,
a kilincs eltört,
szögek vannak benne,
és mindjárt szétesik,
de aki odatette az ajtót,
az te vagy.
Nem vagy különleges.
„Én” nem vagyok különleges.
Gyengék vagyunk és szétesünk.
Még, ha utoljára is veszünk levegőt,
az élet megy tovább.
Sem te, sem én…
nem vagyunk különlegesek.
Miért?
Mert minden ember egy élet.
Mindenki másképp látja a világ színeit.
Mi egyféleképpen látjuk a világunkat.
Egyszer majd te és én
különböző színeket fogunk látni.
Miközben én innen nézem,
te rengeteg színt adtál hozzá.
Ezért lettél az, aki most vagy.
Rengeteget dolgoztál rajta, hogy felépítsd.
De ez könnyen tönkremegy.
És könnyen besározódik.
Mert ez a te színed.
Mert te gondoskodsz magadról,
habár eláztatnak a könnyeid,
rosszul nézel ki, megsérültél,
és csak elbújni tudsz.
Mert ez vagy te, értékes és igaz.
És, ha nem gondoskodnál magadról…
„Én gondoskodnék rólad.
Már minden rendben.
De eljött az idő.”
Üvöltök, amíg be nem rekedek.
Ne menj el!
Ne tűnj el!
Nem szeretek egyedül lenni.
Nem fogok bántani senkit.
Tökéletes maradok,
az az énem leszek, aki jól csinálja,
szóval ne hagyj egyedül!
„Eljött az idő.
Ideje elbúcsúznunk.
Nem lehetünk mindig együtt.
Semmi sem tart örökké.
Mert én vagyok az egyik álmod.
Fel kell ébredned egy álomból.
Én elmegyek.”
A láncok, amik fogva tartottak,
darabokra törtek.
Szabad vagyok.
Vajon mi történik,
miután széttörtek a láncok?
Nem marad semmi.
Az álomnak vége.
Tovább kell mennem, és nem nézhetek vissza.
Tovább kell mennem,
hogy ne emlékezzek.
Fáj a fejem.
Fáj a szívem.
Mi tűnt el?
És miért tűnt el?
Egyszerűen folynak a könnyeim.
Ez én voltam.
Semmit sem tehettem.
Egyszerűen teljesen…
egyedül voltam.
SÖTÉT, VÍZ, FÉNY, TÁMOGATÁS, KORCSOLYA
RAGYOGÁS, GONDOLAT, ÉRZELEM, FÉLELEM, EGYEDÜL
VÍZ, SZÍV, VILÁG, ELTŰNIK, LÉLEK, FA
ÉRZÉS, TELE, RAGYOGÁS
Egyedül kéne lennem.
Koromsötétnek kéne lennie.
Véget kellett volna érnie.
De miért világít ilyen erős fény?
Túl erős.
Nem tudok közvetlenül ránézni.
Nem érdemlem meg, hogy ránézzek.
De még így is,
a csillagok fényesen ragyogtak rám.
„Adj bele mindent!
Semmi baj.”
A nap fényében fürdő hold is ragyogott.
A méltóságteljes fény csodálatos volt.
A fény megmutatta nekem az utat, amin végig kell mennem.
„Fogadd a fényt tárt karokkal!”
Virágok nyíltak az ösvény mentén.
Éltek, és egyenesen álltak.
„Itt vagyunk.”
Kicsivel lejjebb a hold ösvényén,
a szél szemből fújt.
Az a szél
gyengéd és meleg volt.
„Tudjuk, ki vagy.
Egész idő alatt erre tartottál.”
Egy ponton már egyikőtöket sem éreztem,
de ott voltatok.
Nem vettelek észre.
De…
Én…
egyedül vagyok.
Egyedül, bármi történjék.
Amit szerettem, véget ért.
Amit szerettem, eltűnt.
Amit szerettem, már nincs sehol.
Úgy éreztem, bármire képes lennék, ha te, a másik énem itt lennél.
Minden nap volt szenvedés.
Volt öröm.
Volt nevetés, harag és könnyek.
Volt magány és szomorúság.
De amit szerettem,
az mindig mellettem állt,
és ez mindig természetesnek tűnt.
Mindenben igyekeztem a legjobbat nyújtani.
Mindig egyedül voltam? Nem.
Én választottam az egyedüllétet.
De
mindig együtt voltunk.
Mindig szerettem.
De egyszer csak
már nem szerettem.
Téged okoltalak, másik énem,
a tehetetlenségemért.
Csak szomorúságot és fájdalmat okoztam neked.
Nem csak én szenvedtem.
Nem én voltam az egyetlen.
Az volt fájdalmas, hogy egyedül voltam.
Hogy nem tudtunk együtt menni.
Mindig együtt akartam lenni veled.
Örökké együtt akartam lenni veled.
Én…
egyedül vagyok.
„Nem vagy egyedül.”
Azt hiszem, hallak.
Nem hagylak egyedül.
Ezt sose feledd!
Ne rejtsd el a magányodat!
Mindig ismerd be, ha belül magányos vagy!
Ismerlek, másik énem.
Mindig erős vagy, de most nem kell.
Nem baj, ha sírni van kedved, mert nehéz.
Észrevettem, amikor egyedül maradtam,
hogy nem hagytak egyedül.
Mind itt vannak.
Nagyon sokan.
A csillagok fénye erősebben ragyogott,
és eggyé váltak.
Tudom.
Tárt karokkal fogadom.
„Nem vagy egyedül.”
„Visszatértem.”
„Üdv újra itt!”
Az álmom…
egy ajándék mindenkitől.
Nem tudom,
mi van az úton, amin haladok.
Nem tudom,
mi vár ott, ahová megyünk.
De menjünk tovább!
Fussunk tovább!
Egy utazáson, hogy kézbesítsünk egy ajándékot.
Minden napod boldog?
Vagy nehéznek érzed?
Egyedül vagy és szomorú?
Nem számít, hol, vagy mikor.
Ha fáradt vagy és kiszáradt a szíved,
kérlek, gyere vissza!
Ez a szörnyű történet,
ez a csodálatos történet
mindig itt van.
A történet, ami rólad szól,
a múltról és a jövőről.
VÉGE
Sziasztok!
Hogy tetszett a GIFT?
Tényleg mindent beleadtam.
És most, a ráadásban,
korcsolyázok még egy kicsit.
De előbb…
Szeretném bemutatni azokat, akik segítettek létrehozni
az ICE STORY “GIFT” at Tokyo Dome előadást.
A zenét a Tokiói Filharmonikus Zenekar játszotta.
A zongorista, Kawada úr.
A karmester, Kurita úr.
És akik hozzáadták az emberi effektusokat a műsorhoz,
az Elevenplay táncosai.
Azon az oldalon pedig
a GIFT különleges zenekarának tagjai.
És…
A GIFT zenei producere és rendezője,
Satoshi Takebe úr!
Nagy tapsot neki!
Köszönöm szépen.
- És… - Mi?
- Van még valaki. - Tessék?
Valaki, aki napokig éjszakába nyúlóan keményen edzett,
és ma ennyi programot korcsolyázott.
Yuzuru Hanyu.
Nagyon köszönöm.
Köszönöm.
Ez nem volt…
Ez nem volt a forgatókönyvben.
El akartam menni, miután bemutattalak,
de nem emelkedett fel a függöny.
- Megleptél. - Ez még nem minden.
Azok, akik előkészítették a jeget és a kellékeket
- erre a napra. - Igen.
- És Mikiko kisasszony, a rendező. - Igen.
És a stáb többi tagja is, akik keményen dolgoztak
ezért az egyszeri műsorért.
Nagy tapsot a stábnak!
Köszönöm szépen!
Visszaadom a szót, Takebe úr.
Látni az erőfeszítéseit és az előadását
nagy bátorítás volt számunkra.
Biztos vagyok benne, hogy mindenkinek az.
Igazán inspiráló volt.
Tehát…
Az ő szenvedélyével és a mi hálánkkal
megírtuk a „Gift” című dalt.
Amíg Hanyu felkészül a következő előadására,
kérem, hallgassák meg a „Gift” című dalt.
Köszönöm.
Köszönöm szépen!
Köszönöm!
Köszönöm szépen!
Köszönöm szépen a csodálatos zenét!
Ott van Mikiko kisasszony és a többiek. Nagy tapsot kérek nekik!
Köszönöm az elképesztő rendezést!
És mindenkinek, aki eljött erre a helyszínre,
és aki az élő közvetítést nézi,
azt szeretném mondani, hogy a „GIFT” nem lenne teljes nélkületek.
Köszönöm szépen!
Őszintén szólva az ide vezető út nagyon nehéz volt.
Nagyon keményen kellett edzenem.
Sokszor úgy éreztem, hogy a sok edzés hiábavaló.
Nem voltam biztos benne, hogy megfelelhetek az elvárásaitoknak,
néha úgy éreztem, összetörtem.
Ez a nap lehet, hogy nem marad meg senkinek a szívében,
vagy nem hagy nyomot senkiben.
De örülök, hogy szerettem a műkorcsolyát.
Nagyon köszönöm, hogy megnéztétek ma ezt a műsort!
Remélem, ez a nap
hatással lesz az életetekre.
Remélem, ez a nap
megmarad az emlékeitekben,
és vigaszt nyújt majd a nehéz időkben.
Legyen ez a nap vigasztaló emlék számotokra!
Köszönöm szépen!
Egy pillanat…
Csak egy kis csendet kérek!
Megpróbálok valamit.
Köszönöm szépen!
Ezzel véget ért
a Yuzuru Hanyu ICE STORY 2023 “GIFT” at Tokyo Dome,
a Sekkisei támogatásával.
Ne felejtsék itt a holmijukat, amikor elmennek!
Figyelem!
Kérjük, kövessék az utasításokat, amikor elhagyják a helyszínt!
Kérjük, a bejelentésig maradjanak a helyükön!
Köszönjük együttműködésüket!
Köszönjük szépen, hogy ma eljöttek!
Maradjanak a helyükön!
Köszönjük együttműködésüket!
Kérjük, távozáskor kövessék az utasításokat!
Kérjük, maradjanak a helyükön!
Köszönjük az együttműködésüket!
Kérjük, távozáskor kövessék az utasításokat!
Kérjük, maradjanak a helyükön!
Szép munka!
Szép munka.
Szép volt!
Szép munka!
Ezt tőlünk kapod.
Köszönöm!
Szép volt!
- Szép volt! - Köszönöm!
Tényleg…
Ez volt az első jégshow a Tokyo Dome-ban.
Az ezelőtti szezonban,
az első szóló előadásomon, nem voltam benne biztos, hogy menni fog-e.
Ilyen volt ennek az előadásnak az előkészítése is.
A programjaimat összekötő produkciók elkészítése
biztos sok izgulást és munkát igényelt.
Szóval hálás vagyok mindenkinek, hogy ezt összehoztátok.
- Remélem… - Köszönöm!
Felfedeztem új lehetőségeket,
és új területeket, ahol fejleszthetem magam.
Úgy éreztem, többre is képes vagyok.
Szóval ha lesz még rá lehetőség, remélem, újra együtt dolgozhatunk.
- Köszönjük. - Köszönjük.
Akkor megyek az interjúmra.
- Sok szerencsét! - Köszönöm!
Köszönöm szépen!
YUZURU HANYU VISSZATEKINTÉSE A NAGY NAPRA
A GIFT MÁSNAPJÁN
Helló! Köszönöm a meghívást.
Rendesen fókuszált?
- Foglalj helyet! - Köszönöm.
Ez a dolog.
Tényleg mindent beleadtam.
Úgy érzem: „Végre vége!”
Sok különböző reakciót kaptam sok embertől.
Természetesen azoktól, akik régóta támogatnak,
remek visszajelzéseket kaptam.
De olyan emberektől is kaptam visszajelzést,
akik még sosem láttak korcsolyázni.
És olyanoktól, akik nem azért jöttek el az előadásra, mert én érdekeltem őket,
hanem hogy lássanak egy újfajta szórakoztató műsort a Tokyo Dome-ban.
Az ő reakciójuk elég más volt.
A rajongók reakciója ilyesmi volt:
„Szóval ez járt Yuzuru Hanyu fejében.”
„Ezt érezte Hanyu.”
Vagy „Tehát ezt érezte ezekben a pillanatokban.”
De egyes nem műkorcsolya-rajongók ezt a történetet
nem az én történetemnek, hanem a sajátjuknak tekintették.
És látni ezeket a reakciókat engem is boldoggá tett.
Számomra a „GIFT” olyasmi, mint egy álom…
A GIFT ÜZENETE
…amit az emberektől kaptam.
Összefoglalva, az üzenet az,
hogy rengeteg támogatást kapok az emberektől,
és együtt élek velük.
Szerintem ez a legtöbb emberre igaz.
Sokan vesznek körül és támogatnak minket.
De biztosan tudom, hogy vannak emberek, akik egyedül érzik magukat,
engem is beleértve.
Néha még azon is tűnődöm, mi történne,
ha nem korcsolyázhatnék többé.
Ezért…
azt akartam üzenni a magányos embereknek:
„Igenis vannak barátaid.”
Ez a történet és ezek a programok
a barátaid.
Azt remélem,
hogy a történet, amit írtam,
és ezek a programok
bátorítják majd az embereket.
Ez az én ajándékom mindenkinek.
Miközben előkészítettem, azt kívántam,
hogy reményt adjon az embereknek.
Azért akartam elmesélni ezt a történetet,
mert engem is bátorítottak különböző dalok és dalszövegek.
A TÖRTÉNET MEGÍRÁSÁNAK OKA
Amikor nehéz időszakon mentem keresztül,
főleg a szavak ereje mentett meg engem.
A szavak, amik áradtak belőlem,
és a dalszövegek voltak azok,
amik segítettek továbbmenni.
Amikor megírtam ezt a történetet,
gondoltam, talán másokat is bátorít majd,
ahogy engem is bátorítottak ezek a dalok.
Elkezdtem összegyűjteni az ötleteimet.
Néha papírfecnikre írtam fel őket.
Ha még erre sem volt energiám,
csak kimondtam a gondolataimat, és felvettem.
Máskor a telefonomon jegyzeteltem.
Tehát ezek a szavak határozottan a tapasztalataimon alapulnak.
Azért öntöttem ki magamból ezeket a szavakat,
hogy pozitívabban tudjak gondolkodni.
De határozottan nem csak az én tapasztalataimat tükrözik.
Ellenkezőleg, úgy írtam ezt a történetet,
hogy elképzeltem, hogy más emberek is
biztosan így éreznek belül.
Olyan történetet akartam alkotni,
ami megmarad mások szívében.
Az előadás első fele…
AZ ELŐADÁS RÉSZEI
Azok számára, akik követtek engem,
az életemet írja le a születésemtől az olimpiáig,
és az utamat a pekingi olimpiáig.
Hogy történetet formáljak belőle,
absztrakt módon fejeztem ki.
A második rész ellentétes megközelítést alkalmaz.
Az realista, nem absztrakt.
Arra koncentrálok, ki vagyok,
és mélyen magamba nézek.
Az első részben fantasy elemek vannak,
a második inkább a valóságon alapul.
És a végére egyesíteni akartam ezt a kettőt.
Ez volt a célom a műsor előadásával.
Azt hiszem, a második rész jobban tükrözi, hogy ki vagyok.
Az első program kezdete a „Let's Go Crazy”
és a vége a „Let Me Entertain You”.
A „Let Me Entertain You” az emberek szórakoztatásáról szól,
ezt is próbáltam tenni.
De…
Kétségeim voltak, miközben szórakoztattam az embereket.
Olyan kétségek, mint: „Tényleg élvezem én ezt?”
„Tényleg szeretek korcsolyázni?”
És arra gondoltam, ha kifejezem ezeket a kétségeket
a program után…
az talán valami mást is hozzáad ehhez a szórakoztató programhoz.
Így belefoglaltam ezt a történetbe.
„Jó móka, nem? Igen, jól szórakozom.”
Jó móka!
Jó móka?
Jó móka, nem?
Igen, jól szórakozom!
Meg tudom csinálni! Mindent beleadok!
Tényleg azt hiszed, meg tudod csinálni?
Értem.
Meggyőződésed, hogy meg tudod csinálni.
De nem, ez nem igaz.
Csak úgy akarsz tenni, mintha menne.
Mikor is volt?
Mikor élveztem, hogy azt csinálom, amit szeretek?
Mikor volt, hogy ez már nem volt elég?
Mikor volt, hogy már nem szerettem és élveztem, amit csinálok?
Biztosan mindenki megtapasztalta már azt,
hogy megszokásból végzi a munkáját vagy a hobbijait.
Akkor is, ha azért kezdted el, mert élvezted.
Például amikor szorít a határidő,
vagy ha szomorú vagy.
Ha megkérdezik, élvezed-e, amit csinálsz,
talán nem mindig tudod azt felelni, hogy igen.
Nekem ilyen a korcsolyázás.
Valakinek talán nagy dolognak tűnik.
De, ha belegondolunk, ez nem különbözik mások életétől.
Mindenkinek van valami, amit szeret csinálni,
és vannak pillanatok, amikor nem tudjuk, hogy tényleg szeretjük vagy élvezzük-e,
és akkor emlékeztetnünk kell magunkat, hogy igen.
Ezeket a dolgokat akartam kifejezni.
Szóval…
Ez a program eddig…
csak a szórakozásról és az élvezetről szólt.
De fel akartam tenni a kérdést:
„Ez a program csak mások szórakoztatásáról szól?”
Így akartam kezdeni a második részt.
Ez volt az elsődleges célom.
Aztán jön az „Ashura-chan”.
Ez a dal nagyon szórakoztató és pörgős,
de ha figyelmesen hallgatjuk a szöveget,
rájövünk, hogy nem túl vidám.
ASHURA-CHAN/ADO
Azt gondoltam, ez a program
valószínűleg nagy hatással lesz sok emberre.
Számomra
a dal szövege nagyon hatásos.
Azt akartam, hogy az emberek azt mondják: „Várjunk csak! A szöveg nem túl vidám.”
Ez volt a célom a program elkészítésével.
Vidámságot akartam kifejezni,
de azt az érzést is…
hogy senki nem ért meg igazán.
Az érzést, mintha bezárnának
átlátszó üvegfalak mögé.
Átlátszóak, ezért próbálom megmutatni magam.
De ugyanakkor
hajthatatlan vagyok,
és nem akarom elhagyni ezt a szobát.
Elég bizonytalan lelkiállapot ez.
Ezt próbáltam kifejezni.
De szerintem ezt mindenki érzi.
A végén senki más nem érti meg, hogy mit érzünk valójában.
Vannak érzések, amiket nem fejezhetünk ki szavakkal,
vagy olyan érzések, amiket nem tudunk bevallani magunknak.
Ezt akartam kifejezni
a koreográfia furcsa mozdulataival.
Azt akartam, hogy az emberek élvezzék Neru úr dalszövegét,
és Ado kisasszony énekét,
és hogy különböző érzéseik legyenek az előadásom során.
A pörgős tánc és a drámai befejezés után
először ezeket a szavakat halljuk:
„Fáradt vagyok, már mozdulni sem tudok.”
Miközben készítettem, arra gondoltam: „Micsoda lejtő!”
Fáradt vagyok.
Fáradt vagyok, már mozdulni sem tudok.
Egyáltalán nem akarok mozogni.
Meg tudod csinálni. Ne add fel!
Semmit sem tudok tenni.
De, én ismerlek.
Mit gondolsz, ki vagyok?
Ki?
Én te vagyok egy melegebb világban. Én te vagyok.
Amikor megalkottam a két énemet,
azt akartam, hogy a másik énem végül egy álom megtestesülése legyen.
Van egy kérdés, ami mindig előjött az életemben.
„Mi az álom?”
Sokat tűnődtem ezen életemben.
Például biztosan sokan emlékeznek rá,
ahogy az álmaikról beszéltek otthon,
vagy az óvodában, vagy az általános iskolában.
Olyan álmokról, mint hogy cukrászdát akarnak nyitni.
Én például Ultraman akartam lenni.
Ilyen álmok.
Biztos mindenkinek vannak ilyen ötletei,
de egy ponton
ezek az álmok csak úgy vannak, és sosem nézünk szembe velük.
Az emberek felnőnek, és elfelejtik az ilyen dolgokat.
Felteszem, azért felejtik el,
mert ezek nem szükségesek ahhoz, hogy a világban éljenek.
De én sokkal tovább néztem szembe az álmommal, mint mások.
Szóval tudom, milyen szembenézni az álmunkkal.
És biztos mindenkinek vannak ilyen álmai.
Csak már elmentek mellettük.
De, ha élünk, és valamerre haladunk,
hiszem, hogy az álmok mindig velünk vannak.
És az álmok adnak nekünk energiát.
Még ha meg is sérül a bokám,
és az edzés nem megy jól emiatt,
még ha a testem már nem is képes rá,
a szívem mélyén mindig az álmom marad, hogy sikerüljön a négyfordulatos axel.
Ez az álom mondja nekem: „Nem kell ennyire elkeseredned.”
És ilyesmiket is mond nekem: „Tovább tudsz menni.”
Szóval ezt akartam itt kifejezni.
Szerintem ez is ott van másokban.
Csak nem néznek rá, nem veszik tudomásul.
De, ha tényleg feltennék maguknak a kérdést,
rájönnének, hogy van bennük valami ilyesmi.
Azt hiszem, az operaház fantomja talán ott van
bennem és mindannyiunkban.
Ezt akartam kifejezni ezekkel a szavakkal és programokkal.
AZ OPERAHÁZ FANTOMJA
Ennek a programnak a témája, „Az operaház fantomja”,
azt jelenti, hogy egy embernek sok oldala lehet.
Mindenkiben van egy Raoul és egy Christine is.
Van egy oldalunk, aminek gyönyörű a hangja,
és egy oldalunk, aminek szép az arca, de valójában szánalmas.
Szerintem a lelke mélyén
mindenkinek van egy oldala, amit nem akar megmutatni másoknak.
Egy oldal, ami csúnya, de őszinte önmagához.
És rájöttem, hogy az őszinte énem
talán olyasmit mond, ami rezonál a másik, idealista énemmel.
Amikor belegondoltam,
azonosultam azzal az énemmel, ami a GIFT ezen részét mondta fel.
Még a csúnya, haszontalan énem is
tud olyat mondani, ami rezonál az „álom” énemmel.
Ezért hiszem, hogy az álmok
energiát és bátorítást adhatnak nekünk.
Ezt akartam kifejezni, ahogy „Az operaház fantomját” korcsolyáztam.
És csinálhattam bizonyos dolgokat, mert ez nem verseny volt.
Pont előtte korcsolyáztam a „Rondo Capricciosót”, ami nehéz volt.
Ezért amikor később „Az operaház fantomját” korcsolyáztam,
a fájdalom nagyon valóságos és meggyőző volt.
Számomra ez a program nagyon közel áll a Kínai Kupán történt ütközésemhez.
És szerintem ez a program mások számára is
ahhoz a fájdalmas korcsolyázáshoz kapcsolódik.
Részben ezért is tettem félre olyan sokáig.
De tudtam, hogy a „Fantom”
tökéletesen kifejezi ezt az oldalamat, ami tényleg szenved,
tele van fájdalommal és mozdulni sem tud.
Tényleg én lehettem a Fantom.
Ebből a szempontból, azt hiszem,
nagyon meggyőző programot korcsolyáztam.
Amikor először korcsolyáztam „Az operaház fantomját,”
úgy korcsolyáztam, mintha én lennék maga a Fantom.
Én lettem a Fantom, aki elbúcsúzik Christine-től.
A program végén feltettem a maszkot,
és úgy adtam elő, mintha a pokol tüzében égnék.
De ezúttal
néha Christine voltam,
néha a Fantom,
néha pedig Raoul.
Szerintem nagyon érdekes „Fantom” előadás lett.
Érdekes.
Amikor megtudtam, hogy Akira Kurosawa rendező filmjeit
Shakespeare ihlette,
sok kérdés felmerült bennem.
Amikor Shakespeare-re gondoltam, a Rómeó és Júlia jutott eszembe.
A Rómeó és Júlián gondolkodva pedig támadt egy ötletem.
Ha egyes szám első személyben mondanám el, talán mindent kifejezhetnék.
Mi lenne, ha…
a szereplőket tárgyakra cserélném?
Például mi lenne, ha Rómeó lenne a hold,
Júlia pedig a nap?
Lehet, hogy továbbvinné a történetet.
Ha gyerekeknek írnám ezt, egész jó képeskönyv lehetne belőle.
Amikor ezen gondolkodtam, eszembe jutott valami.
Foghatok egy szerelmi történetet,
és kicserélhetem a szereplőket rám és az álmaimra,
vagy rám és a korcsolyázásra.
És az egész történetnek lenne értelme.
Ahogy különböző történetek élnek
különböző emberekben,
gondoltam, felhasználhatnám a bennem lévő történeteket,
és hozzátehetném őket a programjaimhoz.
Sokat gondolkodtam azon…
ELSŐ JÉGSHOW A TOKYO DOME-BAN
…hogyan adjam elő a korcsolyázásomat a Tokyo Dome-ban, amíg edzettem.
A Tokyo Dome-ban fellépni azért volt nehéz,
mert nagy volt a távolság köztem és a közönség között.
Lehet, hogy a közönség nem is látja majd, ahogy korcsolyázok.
A mennyezet is olyan magas volt,
hogy azt az illúziót keltette, mintha nagyon alacsonyan repülnék.
Minden annyira szokatlan volt.
Minden óriási léptékben haladt.
Nekem kellett irányítanom az egész helyszín hangulatát.
Azt gondoltam, ciki lenne,
ha a közönség csak egy picike mozgó foltként látna.
A kihívás tehát az volt, hogy minél nagyobbnak látszódjak.
És nem csak ez,
hanem hogy mozdulataim is nagynak tűnjenek.
Volt olyan program, amit én magam koreografáltam,
és olyan is, amit mások koreografáltak.
Voltak régi programok is, amiket újra felhasználtam.
És mindegyiken alakítottam, ahogy előadtam.
Nehéz volt, de tripla és négyfordulatos axeleket is ugrottam,
és tökéletesítettem az előadásomat.
Elégedett vagyok azzal, amit el tudtam érni.
Amikor különböző látványelemeket készíttettem,
és különböző effektusokat az előadáshoz,
Mikiko kisasszony azt mondta: „Én vagyok a legszigorúbb kritikusom.
És azt akarom, hogy a legszigorúbb kritikus azt gondolja:
‘Ez frissítő.‘
Vagy: ‘Még sosem láttam ehhez foghatót.‘”
Teljesen felébresztett.
Az előadásaimon
nem hozok létre mindig új programokat.
A műkorcsolyázás inkább arról szól,
hogy azt fényesítjük, amink már van.
És ha csak ilyeneket csinálsz,
könnyű elveszíteni a frissességet.
Így amikor a saját kritikusomként gondoltam önmagamra,
attól olyasmiket találtam ki,
amiktől friss maradok,
és amik lenyűgözik az embereket.
AZ ÉRZELMEK AZ UTOLSÓ DALBAN
Köszönöm szépen!
SUIHEISEN/BACK NUMBER
Köszönöm!
Köszönöm szépen!
Először arra gondoltam, hozzáadnám a saját hangom vagy szövegem a „Suiheisenhez”,
mert azt hittem, az én hangom egyedül nem jutna el a közönséghez a Dome-ban.
A „Suiheisen” az egyik kedvenc dalom, ami számtalanszor megmentett.
Ezen a dalon keresztül fejeztem ki magam,
és hozzátettem pár szót mikrofonnal.
Bár a hangom visszhangzott és nem hangzott jól a Tokyo Dome-ban.
De legalább annyit el akartam mondani: „Örülök, hogy szerettem a műkorcsolyát.”
Ezért ezt a mikrofonba mondtam.
Ez a nap talán nem marad meg senkinek a szívében,
vagy nem hagy nyomot senkiben.
De örülök, hogy szerettem a műkorcsolyát.
Ez a rész teljesen rögtönzött volt.
Úgy mozogtam, ahogy a szívem irányított.
A koreográfia a szívemből jött.
És azt hiszem, ezért volt nagy hatása.
Köszönöm szépen, hogy megnéztétek ezt a műsort!
Képes voltam kifejezni a szívemből jövő érzéseket
ezzel a térrel, a lényemmel és a korcsolyámmal.
Fel tudtam használni ezeket a dolgokat,
hogy szabadon kifejezzem magam.
Azt hiszem, ez volt az ajándékom mindenkinek.
Köszönöm szépen!
Feltaláltunk egy új műkorcsolyastílust.
Olyasmi…
mint egy új szórakoztatási műfaj, aminek a neve Yuzuru Hanyu.
Mindenki nagyon sokat dolgozott, hogy ez megvalósuljon,
és én is velük dolgoztam ezen.
Őszintén szólva, nem tudom, hogyan tovább.
De valószínűleg azért érzem így,
mert mindent bele tudtunk adni ebbe a műsorba.
Most úgy érzem,
mindent beleadtam.
Minden sejtemet felhasználtam,
és az utolsó cseppig kimerítettem az energiámat.
Olyan keményen dolgoztam!
Szép volt! Szép munka!
Ahogy a történetemben mondtam,
túl sok ajándékot kaptam
az emberektől az életem során.
Ezért továbbra is nagy becsben akarom tartani ezeket,
és viszonozni az ajándékokat mindenkinek.
Igen, azt kívánom…
hogy ha valakinek a szíve fázik,
akkor a programjaim egy töredéke,
a szavaim egy része,
az előadás vagy a zene egy darabkája,
vagy akár az egyik világító rúd fénye
vigaszt nyújtson a szívének.
- Köszönjük szépen. - Köszönjük.
Nagyon köszönöm.
Most, hogy a GIFT mögöttem van…
Most, hogy ezt teljesítettem, ürességet érzek.
A feliratot fordította: Nyári Patrícia