Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Er du lykkelig der?
Har du en forbindelse med noen?
Er hjertet ditt knust?
Det går bra. Det går bra.
Denne historien og disse programmene
er vennene dine.
Denne gaven til deg...
...er din venn.
2004 Japans mesterskap i kunstløp for nybegynnere i Tokyo
2009 ISUS Juniorfinale i kunstløp i Tokyo
ISUS Junior-mesterskap i 2010, De Haag
ISU Verdensmesterskap i kunstløp 2012, Nice
ISU Grand prix Kunstløpfinale i Fukuoka
OL i Sotsji 2014
Kunstløpfinale i ISU 2015 Barcelona
Kunstløpfinale i ISU 2016 Marseille
OL i Pyeongchang 2018
Verdensmesterskapet i ISU 2019 Saitama
ISU Fire kontinenter mesterskap i kunstløp 2020, Seoul
OL i Beijing 2022
Det første jeg la merke til var verden.
Jeg pustet.
"Hva var jeg?"
Men jeg hadde et navn.
Det var ting jeg likte.
Det var ting jeg elsket.
Jeg ville bli det jeg elsket.
Men det var mange ting jeg ikke kunne gjøre.
Men sakte, men sikkert
kunne jeg gjøre mer.
Og hver gang ble verden varmere.
Jeg elsket den verdenen.
Derfor ville jeg bli varmere og varmere
ved å lære å gjøre mer.
Jeg kunne gjøre flere ting.
Jeg elsket at verden ble varmere.
Verden var full av snille ord.
"Utrolig!"
"Utmerket!"
"Godt jobbet!"
En dag fant jeg det varmeste stedet i den verdenen.
Det ble drømmen min.
"Når vil den gå i oppfyllelse?"
"Den vil gå i oppfyllelse til slutt."
Jeg hørte en stemme i hodet mitt.
"Hvorfor sier du det?"
"Fordi du vil at den skal gå i oppfyllelse, ikke sant?"
"Ja, jeg vil at den skal gå i oppfyllelse."
"Da vil den det.
For du liker ikke å mislykkes."
Og med de ordene
forsvant den mystiske stemmen i hodet mitt.
Jeg hadde fortsatt ikke lagt merke til følelsene
og livene til de levende tingene rundt meg.
Men jeg elsket naturen,
sollyset som får vannet til å glitre.
Så en dag la jeg merke til noe.
Selv om de alltid var der hver dag,
innså jeg at de plutselig var mye større,
og jeg ble litt misunnelig på at de lett vokste,
tilsynelatende uten å gjøre en stor innsats.
Jeg jobbet så hardt.
Det var ikke rettferdig.
Hvorfor kunne jeg ikke gjøre det bedre?
Gresset snakket.
"Når jeg vokser, blomstrer jeg til en blomst!
Og så blir verden varmere."
Så fint.
Gresset ser ikke ut til å slite i det hele tatt.
Det trenger ikke å prøve hardt.
Selv om jeg prøver så hardt.
"Hvordan kan du oppnå drømmen din så lett?
Jeg vil at min også skal gå i oppfyllelse!"
"Det er på grunn av solen!
Den gir meg så mye energi!"
Solen... Det er fint.
Jeg vil være som solen!
Jeg vil være som solen, gi alle energi
og gjøre verden varmere for alle!
Men hvorfor er ikke solen alltid med oss?
Om natten blir det mørkt.
Aha! Månen er skurken.
Jeg henter ham!
"Hei, måne!
Hvorfor skjuler du solen?"
"Jeg elsker og setter pris på solen."
"Hva?
Gjemmer du ikke solen fordi du hater den?"
"Solen vil ikke alltid ha energi.
Jeg kan ikke skinne alene,
men solen gir meg lys.
Derfor kan jeg gjøre dette."
En regnbue dannes rundt månen.
Den var så vakker.
Og veldig flyktig.
Hjertet mitt var fylt med varme.
Det var da jeg la merke til noe.
Månen har mange arr.
De ser veldig vonde og smertefulle ut.
"Gjør det vondt?
Hvorfor prøver du så hardt?"
"Når natten kommer,
kan alle se meg.
Det er ikke noe vanskelig med det.
For dette er meg."
Jeg var forbløffet.
Jeg ville bli sterk og imponerende som månen.
Det var mange ganger etterpå som var tøffe og triste
og som fikk meg til å ville slutte,
men jeg fortsatte å prøve.
Men det er så mye jeg ikke kan gjøre.
Jeg burde ha visst det.
Men jeg skal fortsette å prøve.
Jeg skal lykkes.
Det var som å sitte fast for alltid i en mørk tunnel.
Men det var flere steder i tunnelen hvor lyset kom inn.
Morgenen ble til natt,
og igjen til morgen, og snart natt igjen.
Hver dag var sånn.
Da jeg reiste gjennom tunnelen, var jeg alene.
Men det var bra.
Jeg har noe å sette pris på!
Det var et glimt av en drøm.
Det er det som er viktig for meg.
Jeg klamret meg fast til det og fortsatte fremover.
Uten stans.
Fremad, fremad!
Jeg løp og løp med all min styrke.
Før jeg visste ordet av det,
hadde jeg bare det jeg setter høyt.
Er det ensomt?
Nei, det er gøy!
Det stemmer! Det er gøy!
Verdsett alltid det du ikke vil miste.
Grip godt tak i det og aldri gi slipp.
Fordi du har en drøm du vil oppnå!
Fordi det er imponerende!
Og det er meg!
Det er meg!
Meg.
Meg...
Jeg brast i gråt.
Alt rundt meg kollapset plutselig.
Jeg var rett og slett for redd
til å gjøre noe.
Alle gresstråene og blomstene forsvant.
På et tidspunkt var solen borte.
Månen var også borte.
Fullstendig mørke.
Hvorfor?
Jeg vet ikke hva som skjedde.
Den var så skinnende før.
Det var så mange liv!
Hvorfor?
Jeg vokste med
alt jeg setter pris på.
Jeg valgte bare det som er viktig, og likevel...
Hvor ble de av?
Hvorfor dro de?
Jeg satte dem så høyt...
Hvorfor?
Jeg liker ikke å være alene.
Jeg trodde ikke jeg ville være ensom.
Jeg trodde ikke jeg ville bli trist.
Jeg trodde ikke det ville være skummelt å være alene.
Tårene rant ut igjen.
Tårene jeg hadde skjult hele denne tiden.
Jeg gjorde mitt beste...
...men hvorfor forsvant de?
Det var en veldig kald natt.
I stedet for det jeg satte pris på, var det et tomt rom.
Da jeg ble alene,
skinte lyset fra himmelen
på det som var viktig for meg.
"Det går bra.
Alle er her.
De er ikke borte."
Det lyset...
...ga liv tilbake til det jeg har kjært.
Og så...
begynte trærne og gresset å glinse igjen.
Stjernehimmelen ga meg lys så jeg kunne se.
Alt jeg har kjært var ikke lenger tomt.
Lyset snakket til meg.
"Det er noe bare du kan gjøre."
"Jeg vil se det."
Takk.
Dagene mine med det jeg verdsetter vil fortsette.
Natten ble til morgen.
Fanget i tåken.
Men gradvis...
Jeg tror jeg gjør fremskritt.
"Det går bra.
Du gjør fremskritt."
Vinden blåser i ansiktet mitt.
Den blåser hardt, men vennlig, fra veien foran.
Vinden forteller meg noe.
"Veien du har valgt
er veldig vanskelig."
Men jeg vet at...
Jeg kan ikke slutte å gå.
Selv om du er motvind,
er du snill.
Selv om det er utfordrende nå,
vil du gjøre den kalde dagen varm.
Du vil gjøre den varme dagen kjølig.
Er det du er?
Vinden blåste kraftig,
og den så ut til å smile.
Derfor er jeg ikke redd.
Jeg velger å gå inn i den sterke vinden.
Den vinden snakket til meg.
"Fortsett denne veien.
Drømmen din
vil gå i oppfyllelse."
Før jeg visste ordet av det,
hadde vinden blåst bort tåken.
Ingen andre
vil oppnå drømmen din for deg.
Hele tiden
har du valgt hvem du vil være.
Jeg ser gledestårer.
Hvorfor feller du dem?
Gå og følg de tårene.
Gå og let.
Hvor kom de fra?
Du har kjempet mye.
Du har gjort mange utrivelige ting.
Du har hatt mye tålmodighet.
Du har grått mye, med mye anger.
Hver dag har vært ditt valg.
Når skjedde dette?
Det har dannet en skorpe.
Men...
...det leges ikke.
Du har ventet hele tiden.
Det går bra.
Drømmen min har gått i oppfyllelse.
Jeg har blitt sterk takket være deg.
Det er på tide å leges.
Takk.
Alt,
alt det harde arbeidet
og valgene
har vært for denne tiden,
har vært for dette øyeblikket,
har vært for meg.
Men...
Jeg vil fly litt til.
Jeg vil prøve...
...litt til.
For i dagene jeg har valgt så langt,
har så mange ting vært med meg:
gresset, blomstene,
solen, månen,
livene og stjernelyset.
Jeg vil være med alle litt lenger.
Jeg vil være sammen.
Hvis ønsket mitt ble oppfylt,
ville jeg fly litt mer med alle.
Litt mer...
OL i Beijing
Gjør ditt beste!
Det er gøy!
Er det gøy?
Det er gøy, ikke sant?
Det må være gøy.
Er det ikke gøy?
Har du det ikke gøy?
Jo, jeg har det gøy!
Du smiler.
Hvem fikk deg til å smile sånn?
Si meg hvem.
Hvem smiler du for? Hvem?
Jeg klarer det! Jeg skal gjøre mitt beste!
Tror du virkelig at du klarer det?
Tror du det er noe du kan gjøre?
Du vet ikke.
Hvorfor tror du det?
For hvis jeg ikke kan, hva er poenget?
Fordi det er jeg som kan gjøre det!
Og hvis jeg ikke kan gjøre det,
fortsetter jeg å prøve til jeg kan!
Jeg skjønner.
Du er overbevist om at du klarer det.
Men nei, det er ikke sant.
Du vil bare klare det.
Og hvis du ikke klarer det,
hva er da poenget med å leve?
Ingen trenger meg.
Nå skjønner jeg det.
Når var det?
Da jeg hadde det gøy med å gjøre det jeg liker?
Når var det da det måtte være mer enn det?
Når var det da jeg sluttet å like og nyte det jeg gjør?
Slitet ble for mye, og det rotet med hodet mitt.
Jeg vil ikke tenke på noe.
Alt er en distraksjon.
Jeg gjør mer enn jeg kan.
Det tar aldri slutt.
Jeg gjør det jeg ikke kunne før.
Det er det jeg gjør.
Jeg er alltid...
...mer enn meg selv.
Selv om jeg prøver så hardt...
Selv om jeg legger inn alt...
Hvor lang tid tok det før jeg kom så langt?
Hvor mye innsats har jeg lagt i det?
Selv jeg vet ikke.
Lurer du på hva poenget med å leve er om du ikke klarer det?
Og at ingen trenger deg?
Tror du virkelig det?
Jeg må gjøre det.
Jeg må gjøre det til jeg kan.
Jeg har erobret mørket.
Ingen hjalp meg med det.
Jeg la bare inn tid og fysisk og mental innsats.
Jeg brukte bare energien i hjertet og sinnet mitt.
For å komme så langt
har jeg gjort det.
Det var ikke en eneste vakker ting.
Jeg lider så mye,
så mye, så mye.
Jeg sliter så mye.
Jeg har kjempet mot skjebnen med målbevissthet.
Jeg vil ikke skade noen.
Jeg vil ikke at noen skal bli skadet.
Jeg vil ikke at noen skal miste det håpet.
Jeg vil være den ideelle meg.
Det er grunnen til å bli sterk.
Så jeg kan være meg.
Er det noen som forstår hvem jeg er?
Ingen får vite det.
Aldri!
Jeg er sliten.
Jeg er sliten og kan ikke røre meg lenger.
Jeg vil ikke røre meg.
Du klarer det. Ikke gi opp.
Jeg har allerede gjort mitt beste.
Jeg har gjort mitt beste.
Jeg vil hvile.
Jeg er trøtt.
Selv om jeg vil hvile...
...er mitt svake hjerte og sterke stolthet
alltid i veien.
Du er sterk.
Du kan overvinne alt.
Det er ingenting å være redd for.
Jeg er redd.
Jeg kan ikke gjøre noe.
Jeg er ubrukelig...
...og alene.
Du er ikke alene.
Snu deg.
Alle venter.
Jeg kan ikke røre meg.
Jeg er redd.
Jeg kan ikke gjøre noe.
Nei, jeg kjenner deg.
Men du vil levere den, ikke sant?
Du kan ikke røre deg, men du vil, ikke sant?
Jeg...
...kan ikke.
Men...
...jeg vet alt.
Hvem tror du jeg er?
Hvem?
Jeg er deg i en varm verden. Jeg er deg.
En varm verden...
Jeg kan ikke være denne meg.
Jeg kan ikke fordi jeg er ubrukelig.
Jeg har ingenting.
Jeg vet bare hva jeg mangler.
Da jeg ønsket meg det jeg mangler,
var det ikke meg jeg fant.
Jeg vil bli det.
Jeg vil at jeg og alle andre
skal ville ha meg
og se hvem jeg virkelig er.
Jeg skal nå ut til deg.
Jeg vil være deg.
Jeg er kanskje ubrukelig,
men om jeg var med deg...
Du lot som du stengte hjertet ditt helt.
Jeg lot som jeg var sterk og sa jeg ikke ville at noen skulle forstå meg.
I melankolien din
vil du ikke dra noe sted eller gjøre noe.
"Men hvorfor er det en dør der borte?"
Det er døren du satte opp.
Det er ikke noe nøkkelhull,
dørhåndtaket er ødelagt,
det er spiker i det,
og den faller fra hverandre,
men den som satte døren der
er deg.
Du er ikke spesiell.
"Jeg" er ikke noe spesielt.
Vi er svake og faller fra hverandre.
Selv om vi gisper vårt siste åndedrag,
vil verden gå fint videre.
Verken du eller jeg...
...er spesielle.
Hvorfor?
Fordi hver eneste person er et liv.
Hver av oss ser på verdens farger forskjellig.
Vi ser verden på én måte.
På et tidspunkt vil du og jeg
begynne å se forskjellige farger.
Mens jeg ser herfra,
har du lagt til mange flere farger.
Det er derfor du er den du er nå.
Du jobbet så hardt for å bygge det opp.
Men det er lett å ødelegge.
Og det er lett å sverte.
Fordi det er din farge.
Fordi du har tatt vare på deg selv,
selv om du er gjennomvåt av tårer,
du ser dårlig ut, du ble skadet,
og alt du kan gjøre er å gjemme deg.
For det er deg, det er dyrebart, og det er sant.
Selv om du ikke tok vare på deg selv...
"Jeg vil ta vare på deg.
Det går bra nå.
Men tiden er inne."
Jeg skriker til jeg er hes.
Ikke gå.
Ikke forsvinn.
Jeg liker ikke å være alene.
Jeg skal ikke skade noen.
Jeg skal være perfekt,
og jeg skal være den som gjør det riktig,
så ikke la meg være alene.
"Tiden er allerede inne.
Det er på tide å ta farvel.
Vi kan ikke alltid være sammen.
Ingenting varer evig.
Fordi jeg er en av drømmene dine.
Du må våkne fra en drøm.
Jeg tar permisjon."
Lenkene som bandt oss
har blitt brutt i stykker.
Jeg er fri.
Jeg lurer på hva som skjer
når lenkene ryker.
Det er ikke noe igjen.
Drømmen er over.
Jeg må gå videre uten å se meg tilbake.
Jeg må gå videre
så jeg ikke husker.
Jeg har vondt i hodet.
Hjertet mitt gjør vondt.
Hva forsvant?
Og hvorfor forsvant det?
Tårene renner nedover kinnene mine.
Dette var meg.
Jeg kunne ikke gjøre noe.
Jeg var helt...
...alene.
MØRKE, VANN, LYS, STØTTE, SKØYTELØP
SKINN, TANKER, FØLELSER, FRYKT, ALENE
VANN, HJERTE, VERDEN, FORSVINN SJEL, TRE
FØLELSE, FYLT, SKINNENDE
Jeg burde være alene.
Det burde vært bekmørkt.
Det skulle tatt slutt.
Men hvorfor skinner et så skarpt lys?
Det er for skarpt.
Jeg kan ikke se rett på det.
Jeg fortjener ikke å se på det.
Likevel,
stjernene skinte på meg.
"Gjør ditt beste.
Det går bra."
Månen, som var badet i solens lys, skinte også.
Det symbolske lyset så fantastisk ut.
Lyset viste meg veien jeg skal ta.
"Ta imot lyset med åpne armer."
Det blomstret blomster langs stien.
De var i live, stående oppreist.
"Vi er her."
Litt lenger ned langs månens sti
blåser vinden foran oss.
Den vinden
var veldig mild og varm.
"Vi vet hvem du er.
Du har gått denne veien hele tiden."
På et tidspunkt kunne jeg ikke føle noen av dere lenger,
men der var du.
Det la jeg ikke merke til.
Men...
Jeg er...
...alene.
Alene uansett hva.
Det jeg satte pris på, er over.
Det jeg satte pris på, er borte.
Det jeg satte pris på er ingen steder.
Jeg følte at jeg kunne gjøre hva som helst hvis bare den andre meg var her.
Hver dag var det lidelse.
Det var glede.
Det var latter, sinne og tårer.
Det var ensomhet og tristhet.
Men det jeg satte pris på
var alltid ved min side,
og det virket alltid helt naturlig.
Jeg gjorde mitt beste i alt.
Var jeg alltid alene? Nei.
Jeg valgte å være alene.
Men
vi var alltid sammen.
Jeg satte pris på det.
Men på et tidspunkt
sluttet jeg å sette pris på det.
Jeg klandret deg, den andre meg,
for min manglende evne.
Jeg gjorde deg bare trist og såret.
Jeg var ikke den eneste som led.
Jeg var ikke den eneste.
Det var vondt å være alene.
Å ikke kunne gå sammen.
Jeg ville alltid være sammen.
Jeg ville være sammen for alltid.
Jeg...
...er alene.
"Du er ikke alene."
Jeg tror jeg hører deg.
Jeg lar deg ikke være alene.
Glem aldri.
Ikke skjul ensomheten din.
Anerkjenn alltid ensomheten inni deg.
Jeg kjenner deg, den andre meg.
Du er alltid sterk, men det er greit nå.
Det er greit å ville gråte, for det er tøft.
Jeg la merke til at når jeg ble alene,
ville de ikke la meg være i fred.
Alle er her.
Så mange av dem.
Stjerneskinnet lyste opp,
og de ble til én.
Jeg vet det.
Jeg tar imot med åpne armer.
"Du er ikke alene."
"Jeg er tilbake."
"Velkommen tilbake."
Drømmen min
er en gave fra alle.
Jeg vet ikke
hva som er på veien jeg følger.
Jeg vet ikke
hva som venter der vi skal.
Men la oss fortsette.
La oss løpe videre.
På en reise for å levere en gave.
Lever du lykkelig hver dag?
Føler du vanskeligheter?
Er du alene og trist?
Det spiller ingen rolle hvor eller når.
Når du er trøtt, og hjertet ditt har tørket ut,
vennligst kom tilbake.
Denne fæle historien,
denne fantastiske historien,
er alltid her.
For historien om deg, fortiden
og fremtiden.
FERDIG
Hei, alle sammen.
Hvordan likte dere GIFT?
Jeg ga virkelig alt.
Og nå, for ekstranummeret,
skal jeg opptre litt mer.
Men først...
...vil jeg introdusere de som var med på å skape
denne ICE STORY "GIFT" i Tokyo Dome.
Tokyo filharmoniske orkester stod bak musikken.
Pianisten, Mr. Kawada.
Dirigenten, Mr. Kurita.
Og de som la til menneskelige effekter til showet,
danserne fra Elevenplay.
Og på den siden
er medlemmene av spesialbandet for GIFT.
Og...
...musikkprodusenten og regissøren for GIFT,
Satoshi Takebe.
Gi ham en stor applaus.
Tusen takk.
-Og... -Hva?
-Det er en annen person. -Hva?
En som har trent hardt til sent på kvelden i dagevis
og skøytet alle programmene i dag.
Yuzuru Hanyu.
Tusen takk.
Takk.
Dette var ikke...
Dette sto ikke i manuset.
Jeg skulle dra etter å ha introdusert deg,
men teppet gikk ikke opp.
-Du overrasket meg. -Og det er mer.
De som forberedte isen og alle rekvisittene
-for denne ene dagen. -Akkurat.
-Og Ms. Mikiko, som regisserte showet. -Akkurat.
Og alle de ansatte som jobbet så hardt
for dette programmet.
En stor applaus for staben!
Tusen takk!
Tilbake til deg, Mr. Takebe.
Å se innsatsen og opptredenen hans
oppmuntret oss veldig.
Det er nok det samme for alle.
Han var virkelig inspirerende.
Så...
Med hans lidenskap og vår takknemlighet
skrev vi en sang som het "Gift".
Mens Hanyu forbereder sin neste opptreden,
hør på denne sangen, "Gift".
Takk.
Tusen takk!
Takk!
Tusen takk!
Tusen takk.
Tusen takk for den fantastiske musikken.
Ms. Mikiko og de andre er der borte. En stor applaus, takk!
Tusen takk for den fantastiske retningen.
Og til alle som kom til dette stedet,
og alle som ser på livestrømmen,
vil jeg si at "GIFT" ikke ville vært komplett uten dere.
Tusen takk!
For å være ærlig var reisen hit veldig vanskelig.
Jeg måtte trene veldig hardt.
Det var mange ganger jeg følte at all treningen var bortkastet.
Jeg var usikker på om jeg kunne leve opp til forventningene deres,
og noen ganger følte jeg meg knust.
Denne dagen forblir kanskje ikke i noens hjerte
eller gjør inntrykk på noen.
Men jeg er glad jeg likte å stå på skøyter.
Tusen takk for at dere så på i dag!
Jeg håper denne dagen
vil gjøre inntrykk i livene deres.
Jeg håper denne dagen
vil forbli i minnene deres
og bli et komfortabelt sted å dra til når ting er vanskelige.
Måtte denne dagen bli et trøstende minne for dere.
Tusen takk!
Bare et øyeblikk...
Bare et øyeblikks stillhet.
Jeg skal gjøre mitt beste.
Tusen takk!
Det avslutter
Yuzuru Hanyu Ice Story 2023 "Gift" i Tokyo Dome,
støttet av Sekkisei.
Ikke glem eiendelene deres når dere drar.
Hør etter, alle sammen.
Følg veiledningen når dere forlater lokalet.
Følg veiledningen når dere forlater stedet.
Vennligst bli sittende til dere hører en kunngjøring.
Vi takker dere for samarbeidet.
Tusen takk for at dere kom i dag.
Vennligst bli sittende!
Takk for samarbeidet.
Vennligst følg veiledningen når dere forlater stedet.
Vennligst forbli sittende.
Takk for samarbeidet.
Vennligst følg veiledningen når dere forlater stedet.
Vennligst forbli sittende.
Godt jobbet!
Godt jobbet.
Godt jobbet!
Dette er fra oss alle!
Takk!
Bra jobbet!
-Bra jobbet! -Takk!
Det var virkelig...
Det var det første isshowet i Tokyo Dome.
I sesongen før denne,
da jeg hadde mitt første isshow alene, var jeg usikker på om jeg ville klare det.
Sånn var det da jeg lagde dette showet.
Det var nok mye angst og arbeid involvert i
å lage opptredenene sammen med programmene mine.
Jeg er så takknemlig for at dere fikk dette til å fungere.
-Jeg håper... -Takk!
Jeg har oppdaget nye muligheter
og forbedringsområder for meg selv.
Og jeg følte at jeg kunne gjøre mye mer.
Så hvis det er en ny mulighet, håper jeg at jeg kan jobbe med dere igjen!
-Takk. -Takk.
Da går jeg på intervjuet.
-Lykke til! -Takk!
Tusen takk!
YUZURU HANYUS REFLEKSJON PÅ DEN SPESIELLE DAGEN
DAGEN ETTER GIFT
Hallo. Takk for at jeg fikk komme.
Fokuserte den ordentlig?
-Vær så god og sitt. -Takk.
Denne typen ting.
Jeg ga virkelig alt.
Jeg føler at det endelig er over.
Jeg fikk mange ulike svar fra mange mennesker.
Selvfølgelig, de som har støttet meg så lenge
ga meg gode tilbakemeldinger.
Men jeg fikk også tilbakemeldinger fra folk
som aldri hadde sett meg stå på skøyter før.
Og fra folk som kom til showet, ikke fordi de var interessert i meg,
men for å se denne nye formen for underholdning i Tokyo Dome.
Reaksjonene deres var ganske annerledes.
Reaksjonene fra fansen gikk i retning av:
"Så det er dette Yuzuru Hanyu har tenkt."
"Det er dette Hanyu har følt."
Eller: "Så det er dette han har følt i disse øyeblikkene."
Men noen ikke-kunstløpere tok denne historien,
ikke som min historie, men som sin egen.
Og å se disse reaksjonene gjorde meg også glad.
For meg er "GIFT" som en drøm...
BESKJEDEN I GIFT
...som jeg fikk av alle.
Generelt sett er budskapet at
jeg får så mye støtte fra alle
og bor sammen med dem.
Jeg tror det er sant for de fleste.
De er omringet og støttet av mange.
Men jeg vet at det finnes folk der ute som føler at de er helt alene,
inkludert meg selv.
Jeg lurer noen ganger på hva som ville skje
om jeg ikke kunne konkurrere mer.
Så jeg ville...
...forsikre folk som føler seg alene:
"Nei, du har venner."
Denne historien og disse programmene
er dine venner.
Jeg håper at
historien jeg skrev
og disse programmene
vil oppmuntre folk.
Dette er min gave til alle.
Jeg forberedte den med ønsket
om at den ville gi folk håp.
Jeg tenkte på å fortelle denne historien,
fordi jeg selv har blitt oppmuntret av forskjellige sanger og tekster.
GRUNNEN TIL Å SKRIVE DENNE HISTORIEN
Når jeg hadde det vanskelig,
var det kraften i ord som reddet meg mest.
Det var ord jeg tømte ut
og ord fra sanger
som hjalp meg å fortsette.
Da jeg skrev denne historien,
tenkte jeg at den kanskje kunne oppmuntre andre
på samme måte som jeg har blitt oppmuntret av disse sangene.
Så jeg begynte å samle inn ideene mine.
Noen ganger skrev jeg dem ned på en papirbit.
Da jeg ikke hadde energi til å gjøre det,
ga jeg utløp for tankene mine og spilte det inn.
Andre ganger tok jeg notater på telefonen.
Så disse ordene er definitivt basert på mine erfaringer.
Og jeg tømte ut disse ordene
for å hjelpe meg selv å tenke mer positivt.
Men de gjenspeiler definitivt ikke mine opplevelser alene.
Om noe, skrev jeg denne historien
og forestilte meg at andre mennesker
må ha disse følelsene i seg også.
Jeg ville gjøre denne historien
til noe som ville forbli i andres hjerter.
Første halvdel av showet...
OM KOMPOSISJONEN
For folk som har fulgt meg,
handler det om livet mitt fra fødselen min til OL
og reisen min frem til OL i Beijing.
For å presentere det som en historie,
uttrykte jeg det på en abstrakt måte.
Del to tar den motsatte tilnærmingen.
Det er realistisk, ikke abstrakt.
Det fokuserer på hvem jeg er
og graver dypt i meg selv.
Så første halvdel har et fantasibelement,
mens andre halvdel baseres mer på virkeligheten.
Og jeg ville blande disse to sammen til slutten.
Det var målet mitt da jeg presenterte showet.
Jeg tror andre halvdel reflekterer hvem jeg er.
Første program starter med "Let's Go Crazy"
og slutter med "Let me Entertain You".
"Let me" handler om å underholde folk,
så jeg prøvde å gjøre det.
Men...
...jeg hadde mine tvil da jeg underholdt folk.
Tvil som: "Koser jeg meg virkelig?"
"Jeg liker kunstløp, men gjør jeg virkelig det?"
Og jeg tenkte at å uttrykke tvilen
etter programmet..
...kan legge til noe annet til dette morsomme programmet.
Så jeg la til dette i historien.
"Er det ikke gøy? Jo, jeg har det gøy."
Det er gøy!
Er det gøy?
Er det ikke gøy?
Jo, jeg har det gøy!
Jeg klarer det! Jeg skal gjøre mitt beste!
Tror du virkelig at du klarer det?
Jeg skjønner.
Du er overbevist om at du klarer det.
Men nei, det er ikke sant.
Du vil bare late som om du klarer det.
Når var det?
Da jeg hadde det gøy med å gjøre det jeg liker?
Når var det når det måtte være mer enn det?
Når sluttet jeg å like og nyte det jeg gjør?
Jeg er sikker på at alle har erfaring
med å gjøre jobben eller hobbyene sine av gammel vane.
Selv om du begynte fordi du likte det.
For eksempel, når du har dårlig tid,
eller når du er nedfor,
hvis noen spør om du liker det du gjør,
klarer du kanskje ikke alltid å svare ja.
For meg er det skøyteløp.
For noen kan det virke stort.
Men når du tenker på det, er det ikke annerledes enn noen andres liv.
Alle har noe de liker å gjøre,
og øyeblikk når de lurer på om de virkelig liker det eller nyter det,
og øyeblikk der de må minne seg selv på at de gjør det.
Dette er alt jeg ville uttrykke.
Så...
...dette programmet handlet om...
...moro og nytelse før.
Men jeg ville stille dette spørsmålet.
"Er dette programmet bare om å underholde andre?"
Det var sånn jeg ville starte del to.
Det var hovedmålet mitt.
Og så kommer "Ashura-chan".
Denne sangen er veldig morsom og rask,
men hvis du hører nøye på teksten,
innser du at den ikke er særlig munter.
ASHURA-CHAN/Ado
Jeg trodde dette programmet
ville gjøre et sterkt inntrykk på mange.
For meg
gjør teksten til denne sangen et sterkt inntrykk.
Jeg ville at teksten skulle få folk til å si: "Vent. Teksten er ikke så morsom."
Det var målet mitt da jeg forberedte programmet.
Jeg ville uttrykke moro,
men også følelsen av...
...å ikke ha noen som virkelig forstår deg.
Følelsen av å være stengt inne
bak gjennomsiktige glassvegger.
De er gjennomsiktige, så jeg prøver å vise meg.
Men samtidig
er jeg fast bestemt på
å ikke forlate rommet.
Det er en prekær sinnstilstand.
Og jeg prøvde å uttrykke det.
Men jeg tror alle føler det samme.
Til syvende og sist forstår ingen andre hva du egentlig føler.
Det er følelser du ikke kan uttrykke med ord
eller følelser du har, men ikke kan innrømme for deg selv.
Det var det jeg ville uttrykke
gjennom de rare bevegelsene i koreografien.
Jeg ville at folk skulle like Mr. Nerus sangtekster
og Ms. Ados sang
og få folk til å føle forskjellige ting gjennom opptredenen min.
Etter den muntre dansen og den dramatiske slutten,
er de første ordene du hører:
"Jeg er sliten og kan ikke bevege meg mer."
Jeg tenkte: "For et fall!" mens jeg lagde dette.
Jeg er sliten.
Jeg er sliten og kan ikke røre meg lenger.
Jeg vil ikke røre meg.
Du klarer det. Ikke gi opp.
Jeg kan ikke gjøre noe.
Nei, jeg kjenner deg.
Hvem tror du at jeg er?
Hvem?
Jeg er deg i en varm verden. Jeg er deg.
Da jeg skapte mine to selv,
ville jeg at mitt andre jeg skulle være legemliggjøringen av en drøm til slutt.
Et spørsmål som har vært et tema i livet mitt er:
"Hva er en drøm?"
Det er noe jeg har tenkt mye på i livet.
For eksempel er jeg sikker på at mange husker
å ha snakket om drømmene sine hjemme,
eller i barnehagen eller på barneskolen.
Drømmer som å ville åpne en kakebutikk.
I mitt tilfelle ville jeg være Ultraman.
Drømmer som det.
Jeg er sikker på at alle har disse ideene,
men på et tidspunkt
blir disse drømmene bare liggende der og aldri konfrontert.
Når folk vokser opp, glemmer de bare sånne ting.
Jeg antar de glemmer dem
fordi de ikke er nødvendige for å leve i verden.
Men jeg har sett drømmen min i øynene mye lenger enn andre.
Så jeg vet hvordan det er å konfrontere drømmen sin.
Og jeg er sikker på at alle faktisk har slike drømmer.
Men de hadde bare gått videre.
Men når man lever livet og beveger seg mot noe,
tror jeg at drømmer alltid er med deg.
Og det er drømmer som gir deg energi.
Selv om ankelen min blir alvorlig skadet,
og treningen ikke går bra på grunn av det,
og selv om kroppen min ikke kan gjøre ting lenger,
vil jeg alltid ha drømmen om å lande quad Axel.
Og det er en drøm som forteller meg: "Du trenger ikke å miste motet."
Og den forteller meg ting som: "Du kan fortsette."
Så det er det jeg ville uttrykke her.
Og jeg tror det er i alle også.
De ser bare ikke på det eller anerkjenner det.
Men hvis de virkelig spurte seg selv,
kunne de finne ut at de hadde noe sånt.
Jeg tror kanskje det finnes et operafantom
inni meg og i oss alle.
Det var det jeg ville uttrykke gjennom disse ordene og disse programmene.
OPERAFANTOMET
Temaet i dette programmet, Operafantomet,
er at én person kan ha mange sider.
Alle har en Raoul og en Christine inni seg også.
Du har en side med en vakker stemme,
og en side med et vakkert ansikt, men et ynkelig selv.
Jeg tror at innerst inne
har alle en side de ikke vil vise folk.
En side som er stygg, men sannferdig mot deg selv.
Og jeg innså at kanskje mitt sannferdige jeg
faktisk snakket ord som resonnerte med mitt andre idealistiske jeg.
Da jeg tenkte på dette,
fant jeg tonen med meg selv som fortalte denne delen av GIFT.
Selv mitt stygge, ubrukelige jeg
kan si ting som resonnerer med mitt "drømme"-jeg.
Derfor tror jeg drømmer
kan gi deg energi og oppmuntring.
Det var det jeg ville uttrykke da jeg skøytet til Operafantomet.
Og det var ting jeg kunne gjøre, for det var ikke en konkurranse.
Jeg skøytet Rondo Capriccioso rett før dette, som var veldig vanskelig.
Så da jeg skøytet Operafantomet senere,
var smerten veldig ekte og overbevisende.
For meg er dette programmet sterkt forbundet med kollisjonen min i Kinas cup.
Og jeg tror dette programmet er assosiert med den smertefulle skøyten
i hodet på mange også.
Det er delvis grunnen til at jeg måtte legge det vekk så lenge.
Men jeg visste at Operafantomet var perfekt
for å uttrykke denne siden av meg som virkelig led
og var i smerter og ute av stand til å bevege meg.
Jeg kunne virkelig bli Fantomet.
På den måten klarte jeg å skøyte
et veldig overbevisende program der.
Da jeg gikk på skøyter til Operafantomet,
skøytet jeg som om jeg var Fantomet selv.
Jeg ble Fantomet og sa farvel til Christine.
På slutten av programmet tok jeg på meg masken
og opptrådte som om jeg brant i helvetesild.
Men denne gangen
var jeg noen ganger Christine,
noen ganger Fantomet,
og noen ganger Raoul.
Jeg tror det viste seg å bli et veldig interessant Fantom-opptreden.
Det er interessant.
Da jeg fikk vite at filmregissøren Akira Kurosawa
lagde filmene sine inspirert av Shakespeare,
reiste det mange spørsmål i meg.
Og da jeg tenkte på Shakespeare, minnet det meg om Romeo og Julie.
Og å tenke på Romeo og Julie og sånt ga meg en idé.
Hvis jeg forteller historien i første person, kan jeg kanskje uttrykke alt.
Hva om...
...jeg byttet ut karakterene med objekter?
For eksempel, hva om jeg byttet ut Romeo med månen,
og Julie med solen?
Det kan få historien frem i tid.
Hvis jeg skrev dette for små barn, kunne det bli en god bildebok.
Og da jeg tenkte på disse tingene, tenkte jeg på noe.
Jeg kunne ta en kjærlighetshistorie
og bytte karakterene med meg og drømmen min,
eller meg og skøyten min.
Og hele historien ville gi mening.
Så, akkurat som forskjellige historier
eksisterer inne i forskjellige mennesker,
tenkte jeg at jeg kunne bruke de forskjellige historiene inni meg
og ta dem med til hvert av programmene mine.
Jeg tenkte veldig hardt på...
FØRSTE IS-SHOW I TOKYO DOME
...hvordan jeg skulle presentere skøytene mine i Tokyo Dome mens jeg trente til det.
Det vanskelige med å opptre i Tokyo Dome
var avstanden mellom meg og publikum.
Publikum kunne kanskje ikke engang se meg skøyte på banen.
Og taket var så høyt
at det ga meg en illusjon av at jeg fløy veldig lavt.
Alt var så uvanlig.
Alt beveget seg i så stor skala.
Og jeg måtte kontrollere hele atmosfæren på stedet.
Jeg tenkte det ville være ukult
om publikum bare kunne se meg som en liten, bevegelig prikk.
Utfordringen var å få meg selv til å se stor ut.
Og ikke bare det,
men også å få bevegelsene mine til å virke store.
Det var programmer jeg koreograferte selv
og programmer koreografert av andre.
Det var også gamle programmer jeg brukte igjen.
Og jeg gjorde endringer på alle mens jeg opptrådte.
Det var vanskelig, men jeg hoppet over fire og tre aksler
og finjusterte uttrykket mitt.
Jeg er ganske fornøyd med det jeg klarte å oppnå.
Da jeg fikk laget forskjellige visuelle ting
og forskjellige effekter til showet,
sa Ms. Mikiko: "Jeg er min egen strengeste kritiker.
Og jeg vil at den strengeste kritikeren skal se dette og tenke:
‘Dette er forfriskende.’
Eller: 'Jeg har aldri sett noe lignende.'"
Det vekket meg.
I opptredenene mine
pumper jeg ikke ut nye programmer hver gang.
Om noe, handler kunstløp
mer om å polere det du allerede har.
Og når du bare gjør sånne ting,
er det lett å miste denne friskheten.
Så da jeg så på meg selv som min egen strengeste kritiker,
fikk det meg til å ville produsere ting
som holder meg fersk,
og som vil fortsette å imponere folk.
FØLELSENE SOM FLØT UNDER DEN SISTE SANGEN
Tusen takk!
SUIHEISEN/back number
Takk!
Tusen takk!
Jeg tenkte først på å legge til min stemme eller ordene mine til "Suiheisen",
for jeg trodde ikke stemmen min alene ville nå publikum i domen.
"Suiheisen" er en av favorittsangene mine som har reddet meg utallige ganger.
Så jeg uttrykte meg selv gjennom denne sangen
og la til noen ord selv gjennom mikrofonen.
Selv om stemmen min ga gjenlyd og ikke ble godt mottatt i Tokyo Dome.
Men jeg ville i det minste si: "Jeg er glad jeg likte å stå på skøyter."
Så jeg brukte mikrofonen til å si det.
Denne dagen forblir kanskje ikke i noens hjerte
eller gjør inntrykk på noen.
Men jeg er glad jeg likte å stå på skøyter.
Denne delen var helt improvisert.
Jeg beveget meg bare som hjertet mitt ledet meg.
Koreografien kom fra hjertet.
Og jeg tror den gjorde inntrykk på grunn av den.
Tusen takk for at dere så på i dag!
Jeg fikk formidlet følelsene mine fra hjertet
med dette rommet, min tilværelse og skøytene mine.
Jeg kunne bruke alt dette
til å uttrykke meg selv.
Jeg tror dette var min gave til alle.
Tusen takk!
Vi oppfant en ny kunstløpstil.
Noe som...
...en ny sjanger kalt Yuzuru Hanyu.
Alle jobbet så hardt for dette,
og jeg jobbet med dem for å lage dette.
For å være ærlig vet jeg ikke hvor jeg skal ta det herfra.
Men jeg føler det nok sånn
fordi vi kunne gi alt i dette showet.
Akkurat nå føler jeg bare
at jeg har gitt alt.
Jeg brukte hver eneste celle i kroppen
og brukte opp energien min helt til siste dråpe.
Jeg jobbet så hardt.
Bra jobbet.
Som jeg sa i historien min,
jeg har fått for mange gaver
fra alle i livet mitt.
Så jeg vil fortsette å verdsette disse gavene
og fortsette å gi gaver tilbake til alle.
Ja, jeg ønsker at...
At når ens hjerte er kaldt,
selv et fragment av et av mine programmer,
en bit av et av mine ord,
en bit av produksjonen eller musikken,
eller til og med et lys fra en av de synkroniserte lysstavene
kan gi dem trøst i hjertene deres.
-Tusen takk. -Takk.
Tusen takk.
Denne følelsen av å ha en gave bak meg...
Denne følelsen av å ha oppnådd noe får meg til å føle meg tom.
Oversatt av: S. Mile