Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ești fericit acolo?
Ai o legătură cu cineva?
Ai inima frântă?
E în regulă.
Această poveste și aceste programe
îți sunt prietene.
Cadoul acesta pentru tine…
îți este prieten.
CAMPIONAT PATINAJ ARTISTIC ÎNCEPĂTORI JAPONIA, 2004, TOKYO
FINALA GRAND PRIX PATINAJ ARTISTIC JUNIORI ISU, 2009, TOKYO
CAMPIONAT MONDIAL PATINAJ ARTISTIC JUNIORI ISU, 2010, HAGA
CAMPIONAT MONDIAL PATINAJ ARTISTIC ISU, 2012, NISA
FINALA GRAND PRIX PATINAJ ARTISTIC ISU, 2013, FUKUOKA
JOCURILE OLIMPICE DIN SOCI
FINALA GRAND PRIX PATINAJ ARTISTIC ISU, 2015, BARCELONA
FINALA GRAND PRIX PATINAJ ARTISTIC ISU, 2016, MARSILIA
JOCURILE OLIMPICE DIN PYEONGCHANG
CAMPIONATUL MONDIAL DE PATINAJ ARTISTIC ISU, 2019, SAITAMA
TURNEUL CELOR PATRU CONTINENTE PATINAJ ARTISTIC, ISU, 2020, SEUL
JOCURILE OLIMPICE DE LA BEIJING
Primul lucru pe care l-am observat a fost lumea.
Respiram.
„Ce eram eu?”
Dar aveam un nume.
Erau lucruri care-mi plăceau.
Lucruri care-mi plăceau la nebunie.
Voiam să devin ceea ce iubeam.
Dar erau multe lucruri pe care nu le puteam face.
Încet, dar sigur,
puteam face mai mult.
De fiecare dată, lumea devenea mai caldă.
Iubeam acea lume.
De aceea am vrut să mă încălzesc tot mai mult,
învățând să fac mai multe.
Puteam face mai multe lucruri.
Îmi plăcea că lumea devenea mai caldă.
Din lumea aceea revărsau numai cuvinte frumoase.
„Uimitor!”
„Excelent!”
„Bravo!”
Într-o zi, am găsit cel mai cald loc din lume.
A devenit visul meu.
„Când se va îndeplini?”
„Sigur se va adeveri, într-un final.”
Am auzit o voce în minte.
„De ce spui asta?”
„Pentru că vrei să se adeverească, nu?”
„Da, vreau.”
„Atunci cu siguranță așa va fi.
Pentru că nu-ți place să eșuezi.”
Cu aceste cuvinte,
vocea misterioasă din mintea mea a dispărut.
Încă nu observasem numeroasele sentimente
și vieți ale ființelor din jurul meu.
Dar iubeam natura,
mă desfătam în lumina soarelui care face apa să strălucească.
Apoi, într-o zi, am observat ceva.
Deși în fiecare zi erau acolo,
mi-am dat seama că, brusc, erau mult mai mari
și eram puțin invidios pe faptul că creșteau așa ușor,
aparent fără prea mult efort.
Eu depuneam atâtea eforturi!
Nu era corect.
De ce nu mă puteam descurca mai bine decât acum?
Plantele au vorbit.
„Eu când cresc, înfloresc într-o floare!
Apoi lumea se încălzește.”
Ce frumos!
Plantele nu pare să se zbată deloc.
Nu trebuie să se străduiască deloc.
Deși eu mă străduiesc.
„Cum poți să-ți îndeplinești visul atât de ușor?
Și eu vreau să mi-l îndeplinesc!”
„Datorită soarelui!
Îmi dă atâta energie!”
Datorită soarelui… Ce frumos!
Vreau să fiu ca soarele!
Vreau să fiu ca soarele, să le dau tuturor energie
și să fac lumea mai caldă.
Dar de ce soarele nu e mereu cu noi?
Noaptea se face întuneric.
Aha! Luna trebuie să fie de vină.
Îi vin eu de hac.
„Hei, lună!
De ce ascunzi soarele?”
„Eu iubesc și prețuiesc soarele.”
„Poftim?
Nu ascunzi soarele pentru că îl disprețuiești?”
„Soarele nu va asigura mereu energie.
Eu nu pot străluci singură,
dar soarele îmi dă lumină.
De aceea pot face asta.”
S-a format un curcubeu în jurul lunii.
Era atât de frumos!
Și foarte efemer.
Inima îmi era plină de căldură.
Atunci am observat ceva.
Luna are multe cicatrici.
Par dureroase și agonizante.
„Te doare?
Care e secretul strădaniei tale?”
„Când vine noaptea,
toată lumea mă poate vedea.
Nu e nimic greu în asta.
Pentru că asta sunt eu.”
M-a lăsat fără cuvinte.
Voiam să devin puternic și impresionant ca luna.
Au urmat apoi multe momente grele și triste,
care mă îndemnau să renunț,
însă am continuat să încerc.
Dar sunt încă multe lucruri pe care nu le pot face.
Trebuia să-mi dau seama.
Dar voi continua să încerc.
Voi reuși.
Parcă eram blocat pentru totdeauna într-un tunel întunecat.
Dar în acel tunel erau mai multe locuri pe unde pătrundea lumina.
Dimineața făcea loc nopții,
apoi venea iar dimineața și, în scurt timp, era din nou noapte.
Fiecare zi era așa.
Când călătoream prin tunelul acela, eram singur.
Dar a fost un lucru bun.
Am ceva de prețuit!
A fost doar o sclipire de vis.
Asta contează pentru mine.
M-am agățat strâns de ea și am continuat.
Fără încetare.
Înainte, tot înainte!
Am tot alergat înainte, cu toate puterile.
Fără să-mi dau seama,
mi-a rămas doar ce aveam mai scump.
E solitar?
Nu, e distractiv!
Așa e! E distractiv!
Prețuiește mereu ce nu vrei să pierzi!
Ține bine de lucrul acela și nu-i da drumul niciodată!
Pentru că ai un vis pe care vrei să-l realizezi.
Pentru că e impresionant.
Și acela sunt eu.
Acela sunt eu.
Eu.
Eu…
Izbucnesc în lacrimi.
Totul în jurul meu s-a prăbușit brusc.
Mi-a fost prea frică
să fac ceva.
Toate firele de iarbă și toate florile dispăruseră.
La un moment dat, soarele dispăruse.
Și luna dispăruse.
Întuneric absolut.
De ce?
Nu știu ce s-a întâmplat.
Era atâta strălucire înainte!
Erau atât de multe vieți!
De ce?
Creșteam împreună
cu tot ce aveam mai de preț.
Am ales doar ce era important, și totuși…
Unde s-au dus?
De ce au plecat?
Le-am prețuit mult.
De ce?
Nu-mi place să fiu singur.
Nu credeam că voi fi singur.
Nu credeam că voi fi trist.
Nu credeam că singurătatea va fi înfricoșătoare.
Lacrimile au curs din nou.
Lacrimile pe care le-am ascuns în tot acest timp.
Am făcut tot ce am putut,
dar de ce au dispărut?
Era o noapte foarte rece.
Dispăruse ce prețuiam, rămăsese doar spațiul gol.
Când am rămas singur,
lumina din cer…
a învăluit ceea ce conta pentru mine.
„E în regulă.
Toată lumea e aici.
N-au plecat.”
Acea lumină
a reînviat ceea ce prețuiesc.
Și atunci…
copacii și iarba au început să strălucească din nou.
Cerul înstelat mi-a oferit lumină, ca să pot vedea.
Tot ce prețuiam nu mai era gol.
Lumina mi-a vorbit.
„E ceva ce poți face numai tu, nimeni altcineva.”
„Vreau să văd asta.”
Mulțumesc!
Îmi voi relua zilele cu ceea ce prețuiesc.
Noaptea a făcut loc dimineții.
Blocat în ceață.
Însă, treptat…
cred că fac progrese.
„E în regulă.
Faci progrese.”
Vântul îmi suflă în față.
Bate tare, dar cumva blând, din viitor.
Vântul îmi spune ceva.
„Calea pe care ai ales-o
e foarte dificilă.”
Dar știu că…
nu mă pot opri din mers.
Chiar dacă ești un vânt din direcția opusă,
ești bun.
Chiar dacă e greu acum,
vei încălzi ziua rece.
Vei răcori ziua toridă.
Așa ești tu?
Vântul a bătut puternic
și părea să zâmbească.
De aceea nu mi-e frică.
Aleg să merg cu vântul puternic.
Vântul mi-a vorbit.
„Continuă să vii pe aici!
Visul tău
se va împlini.”
Până să-mi dau seama,
vântul a alungat ceața.
Nimeni altcineva
nu-ți va îndeplini visul.
În tot acest timp,
tu ai ales cine să fii.
Văd lacrimi de bucurie.
De ce le verși?
Urmărește-ți lacrimile!
Du-te și caută!
De unde au apărut?
Te-ai luptat mult.
Ai făcut multe lucruri neplăcute.
Ai avut multă răbdare.
Ai plâns amarnic, cu multe regrete.
Fiecare zi a fost alegerea ta.
Când s-a adunat atâta durere?
S-a format o coajă.
Dar…
nu se vindecă.
Ai așteptat în tot acest timp.
E în regulă.
Visul meu s-a împlinit.
Am devenit puternic datorită ție.
E timpul să mă vindec.
Mulțumesc!
Totul,
toate eforturile
și alegerile făcute
au fost pentru această perioadă,
au fost pentru acest moment,
au fost pentru mine.
Dar…
voi mai zbura puțin.
Vreau să mai încerc…
încă un pic.
Pentru că în zilele pe care le-am ales până acum,
am avut multe lucruri alături:
iarba, florile,
soarele, luna,
viețile și lumina stelelor.
Vreau să mai stau puțin cu toate acestea.
Vreau să fim împreună.
Dacă mi s-ar îndeplini dorința,
aș vrea să mai zbor puțin cu toate acestea.
Încă puțin…
JOCURILE OLIMPICE DE LA BEIJING
Dă tot ce ai mai bun!
E distractiv!
E distractiv?
E distractiv, nu?
Trebuie să fie distractiv.
Nu e distractiv?
Nu te distrezi?
Ba da, mă distrez!
Zâmbești.
Cine te-a făcut să zâmbești așa?
Spune-mi cine!
Pentru cine zâmbești? Pentru cine?
Pot s-o fac! O să dau totul!
Chiar crezi că poți s-o faci?
Crezi că poți?
Nu știi.
De ce crezi asta?
Pentru că, dacă nu pot, ce rost are?
Fiindcă eu sunt cel care poate reuși!
Iar dacă nu reușesc,
o să încerc până o să reușesc!
Înțeleg.
Ești convins că poți.
Dar nu e adevărat.
Vrei doar să fii capabil să reușești.
Iar dacă nu reușești,
atunci ce rost are să trăiești?
Nimeni nu are nevoie de mine.
Acum înțeleg.
Când a fost asta?
Când mă distram făcând ce-mi plăcea?
Când a trebuit să devină mai mult de atât?
Când a început să nu-mi mai placă ce fac?
M-am străduit prea mult și asta m-a afectat.
Nu vreau să mă gândesc la nimic.
Totul mă distrage.
Fac mai mult decât pot.
Nu se termină niciodată.
Continui să fac ce nu puteam înainte.
Asta fac.
Mereu…
mă depășesc pe mine însumi.
Chiar dacă mă străduiesc atât de mult…
Chiar dacă dau totul…
Cât timp mi-a luat să ajung până aici?
Câte eforturi am depus?
Nici eu nu știu.
Te întrebi ce rost are să trăiești dacă nu reușești?
Îți spui că nimeni nu are nevoie de tine?
Chiar asta crezi?
Trebuie să reușesc.
Trebuie s-o fac până voi reuși.
Pur și simplu am cucerit întunericul.
Nimeni nu m-a ajutat.
Doar am investit timp, efort fizic și mental.
Pur și simplu am consumat energia din inima și din mintea mea.
Ca să ajung atât de departe,
asta am făcut.
N-a fost nimic frumos.
Sufăr atât de mult!
Atât de mult!
Mă zbat atât de mult!
M-am luptat cu soarta, având un singur scop.
Nu vreau să rănesc pe nimeni.
Nu vreau să fie nimeni rănit.
Nu vreau să-și piardă nimeni speranța.
Vreau să fiu versiunea mea ideală.
Aceasta e motivația mea să devin puternic.
Ca să pot fi eu însumi.
Înțelege cineva cine sunt?
Nimeni nu va ști niciodată.
Niciodată!
Am obosit.
Am obosit și nu mă mai pot mișca.
Nu vreau să mă mișc deloc.
Poți s-o faci. Nu renunța!
Am făcut deja tot ce-am putut.
Am dat deja tot.
Vreau să mă odihnesc.
Sunt obosit.
Deși vreau să mă odihnesc…
inima mea slabă și mândria aprigă
îmi stau mereu în cale.
Ești puternic.
Poți trece peste orice.
Nu ai de ce să te temi.
Mi-e frică.
Nu pot face nimic.
Sunt inutil…
și singur.
Nu ești singur.
Întoarce-te!
Toată lumea așteaptă.
Nu mă pot mișca.
Mi-e frică.
Nu pot face nimic.
Nu, te cunosc.
Dar vrei să faci asta, nu-i așa?
Nu te poți mișca, dar vrei, nu?
Eu…
nu pot.
Dar…
eu știu totul.
Cine crezi că sunt?
Cine?
Eu sunt tu într-o lume caldă. Eu sunt tu.
O lume caldă…
Nu pot fi această versiune a mea.
Nu pot, pentru că sunt inutil.
Nu am nimic.
Știu doar ce-mi lipsește.
Când mi-am dorit ce-mi lipsea,
nu eram eu.
Vreau să devin asta.
Vreau ca eu și toți ceilalți
să mă accepte
și să vadă cine sunt cu adevărat.
O să te caut.
Vreau să fiu ca tine.
Poate că sunt inutil,
dar dacă aș fi cu tine…
Te-ai prefăcut că-ți închizi inima.
M-am prefăcut puternic și am spus că nu vreau să fiu înțeles.
În melancolia ta,
nu vrei să mergi nicăieri sau să faci nimic.
„Dar de ce e o ușă acolo?”
E ușa pe care o ridici tu.
Nu e nicio gaură a cheii,
clanța e stricată,
sunt cuie în ea
și se dezmembrează,
dar tu ai pus ușa acolo
cu mâna ta.
Nu ești special.
„Eu” nu sunt special.
Suntem slabi și ne destrămăm.
Chiar dacă ne dăm ultima suflare,
lumea va merge mai departe.
Nici tu, nici eu
nu suntem speciali.
De ce?
Pentru că fiecare persoană e o viață.
Fiecare dintre noi vede altfel culorile lumii.
Vedem lumea noastră într-un fel.
La un moment dat, tu și cu mine
vom începe să vedem culori diferite.
Dacă privesc de aici,
văd că ai adăugat multe culori.
De aceea ești cine ești acum.
Ai muncit din greu ca să construiești totul.
Dar e ușor de distrus.
Și ușor de pătat.
Pentru că asta e culoarea ta.
Pentru că ai avut grijă de tine,
chiar dacă te scalzi în lacrimi,
arăți rău, te-ai rănit
și tot ce poți face e să te ascunzi.
Pentru că asta ești tu, e prețios și e autentic.
Chiar dacă tu n-ai avea grijă de tine…
„Aș avea eu grijă de tine.
Acum e bine.
Dar a venit deja timpul.”
Țip până răgușesc.
Nu pleca!
Să nu dispari!
Nu-mi place să fiu singur.
N-o să fac rău nimănui.
Voi rămâne perfect
și voi fi versiunea mea capabilă,
așa că nu mă părăsi!
„E deja timpul.
E timpul să ne luăm rămas-bun.
Nu putem fi mereu împreună.
Nimic nu durează o veșnicie.
Pentru că sunt unul dintre visurile tale.
Trebuie să te trezești din vis.
Îmi iau rămas-bun.”
Lanțurile care ne-au legat
au fost rupte în bucăți.
Sunt liber.
Mă întreb ce se întâmplă
după ce se rup lanțurile.
Nu mai rămâne nimic.
Visul s-a sfârșit.
Trebuie să merg mai departe fără să privesc în urmă.
Trebuie să merg înainte,
ca să nu-mi amintesc.
Mă doare capul.
Mă doare inima.
Ce a dispărut?
Și de ce a dispărut?
Îmi curg lacrimi pe obraji.
Eram eu.
Nu puteam face nimic.
Eram complet…
singur.
ÎNTUNERIC APĂ LUMINĂ SUSȚINERE PATINĂ
LUCIU GÂND EMOȚIE TEAMĂ SINGUR
APĂ INIMĂ LUME DISPARE SUFLET ARBORE
SENTIMENT ÎMPLINIT STRĂLUCITOR
Ar trebui să fiu singur.
Ar trebui să fie întuneric beznă.
Ar fi trebuit să se termine.
Dar de ce strălucește o lumină atât de puternică?
E prea puternică.
Nu mă pot uita direct la ea.
Nu merit s-o văd.
Chiar și așa,
stelele străluceau deasupra mea.
„Dă tot ce poți!
E în regulă.”
Luna, scăldată în lumina soarelui, strălucea și ea.
Acea lumină demnă arăta minunat.
Lumina mi-a arătat calea pe care să merg.
„Primește lumina cu brațele deschise!”
Florile se deschideau de-a lungul căii.
Erau în viață, în picioare.
„Suntem aici.”
Puțin mai departe, pe calea lunii,
vântul bătea din față.
Vântul acela
era foarte blând și cald.
„Știm cine ești.
Ai venit încoace de la bun început.”
La un moment dat, nu v-am mai simțit pe niciunul,
dar erați acolo.
Nu observasem asta.
Dar…
sunt…
singur.
Singur orice ar fi.
S-a terminat ce am prețuit.
Ce prețuiam a dispărut.
Ce prețuiam nu e nicăieri.
Simțeam că aș putea face orice dacă tu, celălalt eu, ai fi aici.
În fiecare zi, am avut parte de suferință.
Am avut parte de bucurie.
Am avut parte de râsete, furie și lacrimi.
Am avut parte de singurătate și tristețe.
Dar ceea ce prețuiam
îmi era mereu alături
și mi s-a părut mereu foarte firesc.
Am dat tot ce am avut mai bun.
Am fost mereu singur? Nu.
Am ales să fiu singur.
Dar…
am fost mereu împreună.
Am prețuit asta.
Dar, la un moment dat,
prețuirea a încetat.
Am dat vina pe tine, celălalt eu,
pentru incapacitatea mea.
Ți-am adus doar tristețe și suferință.
Nu am fost singurul care a suferit.
Nu am fost singurul.
Era dureros să fiu singur.
Să nu putem merge împreună.
Mereu am vrut să fim împreună.
Am vrut să fim împreună pentru totdeauna.
Eu…
sunt singur.
„Nu ești singur.”
Cred că te aud.
Nu te voi lăsa singur.
Să nu uiți niciodată!
Nu-ți ascunde singurătatea!
Recunoaște mereu singurătatea din tine!
Te cunosc pe tine, celălalt eu.
Mereu ai fost puternic, dar acum e în regulă.
E în regulă să-ți vină să plângi fiindcă e greu.
Când am rămas singur,
am observat că nu mă lăsau singur.
Sunt toți aici.
Foarte mulți.
Lumina stelelor s-a intensificat
și s-au contopit.
Știu.
Accept cu brațele deschise.
„Nu ești singur.”
„M-am întors.”
„Bine ai revenit!”
Visul meu…
e un GIFT de la toată lumea.
Nu știu
ce se află pe calea pe care merg.
Nu știu
ce mă așteaptă pe unde mergem.
Dar haideți să mergem mai departe!
Să fugim!
Într-o călătorie în care ducem un dar.
Trăiești fiecare zi cu bucurie?
Ai dificultăți?
Ești singur și trist?
Nu contează unde sau când.
Când ești obosit și inima ți-a secat,
te rog să te întorci.
Această poveste groaznică,
această poveste fabuloasă
e mereu aici.
Pentru povestea despre tine,
din trecut și din viitor.
SFÂRȘIT
Bună tuturor!
V-a plăcut spectacolul GIFT?
Chiar am dat ce-am avut mai bun.
Și acum, pentru bis,
voi mai patina puțin.
Dar mai întâi,
vreau să-i prezint pe cei care au contribuit la crearea
ICE STORY „GIFT” at Tokyo Dome.
Muzica a fost asigurată de Orchestra Filarmonică din Tokyo.
Pianistul, domnul Kawada.
Dirijorul, domnul Kurita.
Și cei care au adăugat efecte umane spectacolului,
dansatorii de la Elevenplay.
Iar acolo
sunt membrii formației speciale pentru GIFT.
Și…
producătorul și regizorul muzical al spectacolului GIFT,
domnul Satoshi Takebe.
Vă rog să-l aplaudați!
Mulțumesc mult!
- Și… - Poftim?
- Mai e cineva. - Cum?
Cineva care s-a antrenat zile la rând până târziu în noapte
și a patinat azi.
Yuzuru Hanyu!
Mulțumesc mult!
Mulțumesc!
Asta nu era…
Asta nu era în scenariu.
Urma să plec după ce vă prezentam,
dar nu s-a ridicat cortina.
- M-ați luat prin surprindere. - Și asta nu e tot.
Cei care au pregătit gheața și toată recuzita
- …pentru această zi. - Exact.
- Și dna Mikiko, regizoarea spectacolului. - Exact.
Și toți cei care au muncit din greu
pentru această reprezentație unică.
Aplauze pentru echipă!
Mulțumesc mult!
Aveți legătura, domnule Takebe.
Eforturile și prestația lui
ne-au încurajat extraordinar de mult.
Sunt sigur că toată lumea simte la fel.
A fost o adevărată sursă de inspirație.
Așadar,
inspirați de pasiunea lui și de recunoștința noastră,
am compus o melodie intitulată „Gift”.
În timp ce Hanyu se pregătește pentru următoarea prestație,
vă rog să ascultați această melodie, „Gift”.
Mulțumesc!
Mulțumesc mult!
Mulțumesc!
Mulțumesc mult!
Mulțumesc mult pentru muzica minunată!
Doamna Mikiko și ceilalți sunt acolo. Aplauze, vă rog!
Mulțumesc mult pentru regia minunată.
Tuturor celor prezenți aici
și celor care ne urmăresc live,
vreau să le spun că acest „GIFT” n-ar fi fost complet fără voi.
Mulțumesc mult!
Sincer, drumul până aici a fost foarte greu.
A trebuit să mă antrenez din greu.
De multe ori am simțit că toată pregătirea mea va fi în zadar.
Nu știam dacă mă voi ridica la înălțimea așteptărilor voastre
și uneori, asta mă copleșea.
Ziua asta poate nu va rămâne în inima nimănui
și poate nu va impresiona pe nimeni.
Dar mă bucur că mi-a plăcut să patinez.
Mulțumim mult că ne-ați urmărit azi!
Sper ca această zi
să vă impresioneze.
Sper ca această zi
să vă rămână în amintiri
și să vă ofere alinare când vă e greu.
Fie ca ea să devină o amintire plăcută pentru voi!
Mulțumesc mult!
O clipă!
Un moment de liniște, vă rog!
Voi da tot ce pot.
Mulțumesc mult!
Astfel încheiem spectacolul
Yuzuru Hanyu ICE STORY 2023 „GIFT” at Tokyo Dome
susținut de Sekkisei.
Aveți grijă să nu vă uitați lucrurile când plecați!
În atenția tuturor!
Vă rugăm să urmați indicațiile când plecați.
Vă rugăm să respectați indicațiile când părăsiți incinta.
Vă rugăm să rămâneți așezați până vă anunțăm.
Vă mulțumim pentru cooperare.
Vă mulțumim că ați venit azi.
Vă rugăm să rămâneți așezați!
Vă mulțumim pentru cooperare.
Vă rugăm să urmați indicațiile când părăsiți incinta.
Vă rugăm să rămâneți așezați.
Vă mulțumim pentru cooperare.
Vă rugăm să urmați indicațiile când părăsiți incinta.
Vă rugăm să rămâneți așezați.
Bravo!
Bună treabă!
Bravo!
Ăsta e de la noi toți!
Mulțumesc!
Bravo!
- Bravo! - Mulțumesc!
Chiar a fost…
A fost primul spectacol pe gheață de la Tokyo Dome.
În sezonul anterior,
la primul meu spectacol solo pe gheață, nu știam dacă voi reuși.
Așa a fost și la acest spectacol.
Sunt sigur că au fost multă anxietate și eforturi
implicate în realizarea reprezentațiilor dintre programele mele.
Sunt recunoscător tuturor că am reușit să facem asta.
- Sper… - Mulțumim!
Am descoperit noi posibilități
și noi aspecte de îmbunătățire.
Și am simțit că pot face mult mai mult.
Dacă se mai ivește ocazia, sper să mai lucrăm împreună.
- Mulțumim! - Mulțumim!
Mă duc la interviu.
- Succes! - Mulțumesc!
Mulțumesc mult!
REFLECȚIILE LUI YUZURU HANYU PRIVIND ZIUA SPECIALĂ
ZIUA DE DUPĂ GIFT
Bună! Mulțumesc de invitație.
S-a focalizat cum trebuie?
- Ia loc, te rog! - Mulțumesc!
Genul ăsta de lucruri.
Chiar am dat tot ce-am putut.
Simt că: „În sfârșit, s-a terminat!”
Am primit diferite răspunsuri de la mulți oameni.
Desigur, oamenii care mă susțin de atâta timp
au avut reacții extraordinare.
Dar am primit și reacții de la oameni
care nu mă mai văzuseră patinând.
Și de la cei care au venit la spectacol nu pentru că erau interesați de mine,
ci pentru a vedea această nouă formă de divertisment la Tokyo Dome.
Reacțiile lor au fost diferite.
Reacțiile fanilor au fost de genul:
„Deci asta gândește Yuzuru Hanyu.”
„Asta simțea Hanyu.”
Sau: „Deci asta simțea în aceste momente!”
Dar unii care nu sunt fani ai patinajului
au considerat că povestea nu e a mea, ci a lor.
Și, când am văzut aceste reacții, m-am bucurat.
Pentru mine, GIFT e ca un vis…
MESAJUL DIN GIFT
…pe care l-am primit de la toți.
În general, mesajul este acela
că primesc foarte mult sprijin de la toți
și trăiesc împreună cu ei.
Cred că e valabil pentru majoritatea oamenilor.
Sunt înconjurați și susținuți de mulți oameni.
Dar știu sigur că sunt oameni care se simt singuri,
inclusiv eu.
Uneori chiar reflectez la ce s-ar întâmpla
dacă n-aș mai putea patina.
Așa că am vrut…
să-i asigur pe cei care se simt singuri că:
„Nu, ai prieteni.”
Povestea și programele acestea
sunt prietenii tăi.
Sper ca povestea
scrisă de mine
și aceste programe
să încurajeze oamenii.
Acesta e darul meu pentru toți.
L-am pregătit cu dorința
de a da speranță oamenilor.
M-am gândit să spun povestea asta
pentru că și eu am fost încurajat de diferite cântece și versuri.
MOTIVUL DIN SPATELE POVEȘTII
De fiecare dată când treceam prin clipe grele,
puterea cuvintelor m-a salvat cel mai mult.
Cuvintele pe care le revărsam
și cuvintele din cântece
m-au ajutat să merg mai departe.
Când am scris povestea,
m-am gândit că i-ar putea încuraja pe alții,
așa cum eu am fost încurajat de cântece.
Așa că am început să-mi adun ideile.
Uneori, le scriam pe o bucată de hârtie.
Când nu aveam energie pentru asta,
îmi spuneam gândurile și le înregistram.
Alteori, îmi luam notițe pe telefon.
Cuvintele astea se bazează pe experiențele mele.
Și am revărsat aceste cuvinte
pentru a mă ajuta să gândesc mai pozitiv.
Dar cu siguranță nu reflectă doar experiențele mele.
Am scris povestea asta
închipuindu-mi că și alți oameni
trebuie să aibă aceste sentimente.
Am vrut ca povestea
să rămână în inimile celorlalți.
Prima jumătate a spectacolului…
DESPRE COMPOZIȚIA GENERALĂ
Pentru cei care mă urmăresc,
ea descrie viața mea, de la naștere până la Jocurile Olimpice
și călătoria mea până la Jocurile Olimpice de la Beijing.
Ca s-o prezint ca pe o poveste,
am exprimat-o într-un mod abstract.
Partea a doua are abordarea opusă.
E realistă, nu abstractă.
Se concentrează pe cine sunt
și sapă adânc în mine.
Prima jumătate are un element fantastic,
iar a doua jumătate e mai ancorată în realitate.
Am vrut să le combin pentru final.
Asta am vrut când am prezentat spectacolul.
Cred că a doua jumătate mă reprezintă mai bine.
Primul program începe cu „Let's Go Crazy”
și se încheie cu „Let Me Entertain You”.
„Let Me” e despre cum distrezi oamenii,
așa că am încercat să fac asta.
Dar…
aveam dubii în timp ce distram oamenii.
Îndoieli de genul: „Eu chiar mă distrez?”
„Îmi place să patinez, dar chiar mă simt bine?”
Și m-am gândit că exprimarea îndoielilor
după program…
putea adăuga ceva diferit acestui spectacol distractiv.
Așa că am încorporat asta în poveste.
„Nu e distractiv? Da, mă distrez.”
E distractiv!
E distractiv?
Nu e distractiv?
Da, mă distrez!
Pot s-o fac! O să dau tot ce pot!
Chiar crezi că poți s-o faci?
Înțeleg.
Ești convins că poți.
Dar nu e adevărat.
Vrei doar să te prefaci că poți.
Când era așa?
Când mă distram făcând ce-mi place?
Când a trebuit să devină mai mult de atât?
Când a încetat să-mi mai placă ce fac?
Sunt sigur că toți au trăit experiența
de a-și face munca sau hobby-urile din obișnuință.
Chiar dacă ai început fiindcă îți plăcea.
De exemplu, când ești presat să respecți un termen-limită
sau nu ești în apele tale,
și ești întrebat dacă îți place ceea ce faci,
nu poți spune mereu da.
Pentru mine e patinajul.
Pentru unii, poate părea mare lucru.
Dar, dacă te gândești bine, nu diferă de viața altcuiva.
Toți avem ceva ce ne place să facem,
momente în care ne întrebăm dacă ne place sau nu
și momente în care trebuie să ne reamintim că ne place.
Acestea sunt toate lucrurile pe care am vrut să le exprim.
Așadar,
acest spectacol era…
despre distracție și plăcere înainte.
Dar am vrut să pun o întrebare.
„E spectacolul ăsta doar pentru amuzament?”
Așa am vrut să încep partea a doua.
Ăsta era scopul meu principal.
Apoi a venit „Ashura-chan”.
Cântecul e foarte distractiv și ritmat,
dar, dacă asculți cu atenție versurile,
îți dai seama că nu e chiar vesel.
ASHURA-CHAN/ADO
M-am gândit că acest spectacol
va avea un impact puternic asupra multor oameni.
Asupra mea,
versurile cântecului au un impact puternic.
Am vrut ca oamenii să realizeze: „Stai! Versurile nu sunt tocmai amuzante.”
Acesta a fost scopul meu în pregătirea programului.
Am vrut să exprime distracția,
dar și sentimentul
că nu ai pe nimeni care să te înțeleagă.
Sentimentul că ești închis
între pereți de sticlă transparenți.
Sunt transparenți, așa că încerc să mă arăt.
Dar, în același timp,
sunt hotărât
să nu părăsesc această cameră.
E o stare de spirit precară.
Și am încercat să exprim asta.
Dar cred că toată lumea simte asta.
Până la urmă, nimeni nu înțelege ce simți cu adevărat.
Sunt sentimente pe care nu le poți exprima în cuvinte
sau sentimente pe care le ai, dar nu le poți recunoaște față de tine.
Asta am vrut să exprim
prin mișcările ciudate din coregrafie.
Am vrut ca oamenii să se bucure de versurile domnului Neru
și de vocea doamnei Ado,
dar și să simtă lucruri diferite prin interpretarea mea.
După dansul optimist și finalul dramatic,
primele cuvinte pe care le auzi sunt:
„Sunt obosit și nu mă mai pot mișca.”
În timp ce făceam asta, m-am gândit: „Ce cădere!”
Sunt obosit.
Sunt obosit și nu mă mai pot mișca.
Nu vreau să mă mișc deloc.
Poți s-o faci. Nu renunța!
Nu pot face nimic.
Nu, te cunosc.
Cine crezi că sunt?
Cine?
Sunt tu într-o lume caldă. Eu sunt tu.
Când mi-am creat dublurile,
am vrut ca celălalt sine să fie întruchiparea unui vis la final.
O întrebare recurentă în viața mea este:
„Ce e un vis?”
M-am gândit mult la asta.
Sunt sigur că mulți își amintesc
cum vorbeau despre visurile lor acasă,
la grădiniță sau la școala primară.
Visau să deschidă o cofetărie.
În cazul meu, voiam să fiu Ultraman.
Visuri de genul ăsta.
Sunt sigur că toată lumea are astfel de idei,
dar, la un moment dat,
aceste visuri stau acolo și nu sunt abordate niciodată.
Când cresc, oamenii uită de astfel de lucruri.
Presupun că le uită
fiindcă nu sunt necesare pentru a trăi în lume.
Dar eu mi-am abordat visul mult mai multă vreme decât alții.
De aceea știu cum e să fii față în față cu visul tău.
Sunt sigur că toată lumea are astfel de visuri.
Doar că ei le-au lăsat în urmă.
Dar când trăiești și te îndrepți spre ceva,
cred că visurile sunt mereu cu tine.
Visurile sunt cele care îți dau energie.
Chiar dacă mă rănesc grav la gleznă
și antrenamentul nu merge bine din cauza asta
și chiar dacă nu mai pot face nimic fizic,
în adâncul sufletului, o să visez mereu să aterizez în cvadruplu axel.
Și e un vis care-mi spune: „Nu trebuie să te descurajezi.”
Îmi spune: „Poți continua.”
Asta am vrut să exprim aici.
Cred că fiecare om simte asta.
Doar că alții nu țin cont de asta sau nu o realizează.
Dar, dacă s-ar întreba cu adevărat,
ar putea afla că au așa ceva.
Cred că există o fantomă de la operă în mine
și în fiecare dintre noi.
Asta am vrut să exprim prin aceste cuvinte și programe.
FANTOMA DE LA OPERĂ
Tema acestui program, Fantoma de la Operă,
este că o singură persoană poate avea multe laturi.
Toată lumea are în sine un Raoul și o Christine.
Ai o latură cu o voce frumoasă
și o latură cu chip drăguț, dar demnă de milă.
În adâncul sufletului,
toți avem o latură pe care nu vrem s-o arătăm.
O latură urâtă, dar în acord cu sinele tău autentic.
Și mi-am dat seama că, poate, sinele meu autentic
spunea cuvinte care rezonau cu sinele meu idealist.
Când m-am gândit la asta,
m-am conectat cu sinele meu care nara partea aceasta din GIFT.
Chiar și sinele meu urât și inutil
poate spune lucruri care rezonează cu sinele meu „de vis”.
De aceea cred că visurile
îți pot da energie și te pot încuraja.
Asta am vrut să exprim patinând pe muzica din Fantoma de la Operă.
De asemenea, puteam face unele lucruri, pentru că nu era un concurs.
Am patinat pe „Rondo Capriccioso” înainte de asta și a fost foarte greu.
Când am patinat pe muzica din Fantoma de la Operă,
durerea a fost foarte reală și convingătoare.
Programul acesta e strâns legat de coliziunea mea de la Cupa Chinei.
Cred că acest program e asociat cu acel moment dureros
și în mintea multor altora.
E unul dintre motivele pentru care am ținut-o deoparte mult timp.
Dar știam că Fantoma
era perfect pentru a exprima această latură a mea care suferea cu adevărat,
suferea și nu se putea mișca.
Aș putea deveni cu adevărat Fantoma.
În acest sens, cred că am reușit să fac
un program foarte convingător.
Când am patinat prima dată pe Fantoma de la Operă,
am patinat de parcă eram însuși Fantoma.
Am devenit Fantoma, luându-mi adio de la Christine.
La sfârșitul programului, mi-am pus masca
și am patinat de parcă aș fi ars în focurile iadului.
Dar de data asta,
uneori eram Christine,
alteori, Fantoma,
iar alteori, Raoul.
Cred că s-a dovedit a fi o interpretare foarte interesantă a Fantomei.
E interesant.
Când am aflat că regizorul de film Akira Kurosawa
a făcut filme inspirate de Shakespeare,
mi-a trezit multe întrebări.
Când m-am gândit la Shakespeare, mi-am amintit de Romeo și Julieta.
Gândindu-mă la Romeo și Julieta, mi-a venit o idee.
Dacă aș spune povestea la persoana întâi, aș putea exprima totul.
Dacă aș…
înlocui personajele cu obiecte?
De exemplu, dacă l-aș înlocui pe Romeo cu luna
și pe Julieta, cu soarele?
Ar putea duce povestea mai departe.
Dacă aș scrie-o pentru copii mici, ar ieși o carte bună cu poze.
Când m-am gândit la asta, mi-a venit o idee.
Aș putea lua o poveste de dragoste
și să înlocuiesc personajele cu mine și visul meu,
sau cu mine și patinajul meu.
Toată povestea ar avea sens.
Așa cum în diferiți oameni
există diferite povești,
m-am gândit să folosesc diferitele povești din mine
și să le aduc pe fiecare în parte în programele mele.
M-am gândit mult…
PRIMUL SPECTACOL PE GHEAȚĂ LA TOKYO DOME
…despre cum să prezint patinajul la Tokyo Dome când mă antrenam.
Partea dificilă a spectacolului la Tokyo Dome
a fost distanța mare dintre mine și public.
E posibil ca publicul să nici nu mă vadă patinând.
De asemenea, tavanul era atât de înalt,
încât îmi dădea impresia că zbor foarte jos.
Totul era ieșit din comun.
Totul se mișca la o scară atât de mare.
Iar eu trebuia să țin în mână întreaga atmosferă a sălii.
M-am gândit că n-ar fi deloc frumos
dacă publicul m-ar vedea doar ca pe un firicel de praf în mișcare.
Provocarea a fost cum să mă fac să par mare.
Și nu numai asta,
dar și cum să-mi fac mișcările să pară ample.
La unele programe, am făcut eu coregrafia,
iar la altele, a fost coregrafia altcuiva.
Am refolosit și programe anterioare.
Și le-am modificat pe măsură ce le executam.
A fost greu, dar am sărit cvadruplu și triplu axel
și mi-am perfecționat expresia.
Sunt mulțumit de ce am reușit să fac.
Când se făceau diferite efecte vizuale
și efecte speciale pentru spectacol,
doamna Mikiko a spus: „Sunt cel mai aspru critic al meu.
Și vreau ca cel mai aspru critic să privească asta și să zică:
«E revigorant.»
Sau: «N-am mai văzut așa ceva.»”
Chiar m-a trezit.
La spectacolele mele,
nu creez mereu programe noi.
Patinajul artistic e mai mult
despre a rafina ce ai deja.
Iar când procedezi așa,
e ușor să-ți pierzi prospețimea.
Când m-am considerat cel mai dur critic al meu,
am vrut să creez lucruri
care să-mi mențină interesul viu
și care să impresioneze oamenii.
EMOȚIILE DIN TIMPUL ULTIMULUI CÂNTEC
Mulțumesc foarte mult!
SUIHEISEN/BACK NUMBER
Mulțumesc!
Mulțumesc foarte mult!
M-am gândit să-mi adaug vocea sau cuvintele la „Suiheisen”,
pentru că am crezut că vocea mea nu va ajunge la publicul din Tokyo Dome.
„Suiheisen” e unul dintre cântecele mele preferate, care m-a salvat adesea.
Așa că m-am exprimat prin acest cântec
și am adăugat câteva cuvinte la microfon.
Chiar dacă vocea mea ar avea ecou și nu s-ar auzi bine în Tokyo Dome.
Voiam măcar să spun: „Mă bucur că mi-a plăcut să patinez.”
Așa că am folosit microfonul.
Ziua asta poate nu va rămâne în inima nimănui
și nu va impresiona pe nimeni.
Dar mă bucur că mi-a plăcut să patinez.
Partea asta a fost complet improvizată.
M-am mișcat cum m-a călăuzit inima.
Coregrafia a venit din inimă.
Și cred că a lăsat o impresie puternică din acest motiv.
Vă mulțumim că ne-ați urmărit!
Am reușit să-mi exprim sentimentele din inimă
prin acest spațiu, pin ființa mea și prin patinele mele.
Am putut folosi toate aceste lucruri
pentru a mă exprima liber.
Cred că a fost darul meu pentru toată lumea.
Mulțumesc mult!
Am inventat un nou stil de patinaj artistic.
Ceva de genul:
„Un nou gen de divertisment, numit Yuzuru Hanyu.”
Toți au muncit din greu pentru asta,
iar eu am lucrat cu ei.
Sincer să fiu, nu știu ce să fac mai departe.
Dar probabil simt asta
pentru că am putut da totul în acest spectacol.
Acum simt pur și simplu
că am dat tot ce am putut.
Mi-am folosit fiecare celulă
și mi-am epuizat energia până la ultima picătură.
Am muncit din greu.
Bravo! Felicitări!
Cum spuneam în povestea mea,
am primit prea multe cadouri
de la toată lumea în viața mea.
Așa că vreau să continui să prețuiesc aceste daruri
și să ofer daruri tuturor.
Da, dorința mea este ca atunci…
când inima cuiva e rece,
chiar și o bucată din programul meu,
un fragment dintr-un cuvânt,
o frântură din producție sau din muzică,
chiar și o lumină de la unul dintre bețișoarele luminoase sincronizate,
să îi poată mângâia inima.
- Mulțumesc mult! - Mulțumesc!
Mulțumesc mult!
Sentimentul de a fi încheiat GIFT…
Această reușită mă face să mă simt cam gol pe dinăuntru.
Subtitrarea: Diana Hojbotă