Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Trivs du där?
Har du ett band till nån?
Är ditt hjärta krossat?
Det är okej.
Berättelsen och programmen
är dina vänner.
Gåvan du fått…
…är din vän.
2004, Japans Konståkningsmästerskap För Nybörjare, Tokyo
2009, ISU Juniors Grand Prix, Konståkningsfinal, Tokyo
2010, ISU Junior-VM i Konståkning, Haag
2012, ISU-VM i Konståkning i Nice
2013, ISU-Grand Prix i Fukuoka
Os i Sotji 2014
2015, ISU Konståkningsfinal, Barcelona
ISU Konståkningsfinal 2016, Marseille
Os i Pyeongchang 2018
ISUS VM i Konståkning 2019, Saitama
ISUS Mästerskap För Konståkare Från Fyra Kontinenter, 2020, SeoulL
Os i Peking 2022
Det första jag såg var världen.
Jag andades.
"Vad var jag?"
Men jag hade ett namn.
Jag gillade saker.
Jag älskade saker.
Jag ville bli de saker jag älskade.
Men det fanns många saker jag inte kunde göra.
Sakta men säkert
kunde jag göra mer.
Och varje gång blev världen varmare.
Jag älskade den världen.
Jag ville bli varmare och varmare,
genom att lära mig göra mer.
Jag kunde göra fler saker.
Jag älskade att världen blev varmare.
Världen svämmade över av fina ord.
"Fantastiskt!"
"Utmärkt!"
"Bra jobbat!"
En dag hittade jag den varmaste platsen i den världen.
Det blev min dröm.
"När kommer den att besannas?"
"Till slut kommer den besannas."
Jag hörde en röst i huvudet.
"Varför säger du så?"
"För att du vill att den ska slå in."
"Ja, det vill jag."
"Då gör den det.
Du gillar inte att misslyckas."
Och med de orden
försvann den mystiska rösten i mitt huvud.
Jag hade fortfarande inte märkt de många känslorna
och liven hos de levande varelserna omkring mig.
Men jag älskade naturen,
solskenet som glittrar i vattnet.
En dag märkte jag nåt.
Trots att de alltid var där,
insåg jag att de plötsligt var mycket större,
och jag avundades dem för att de växte så lätt,
utan ansträngning.
Jag jobbade så hårt.
Det var inte rättvist.
Varför kunde jag inte göra det bättre?
Gräset talade till mig.
"När jag växer, blir jag en blomma!
Och då blir världen varmare."
Så fint.
Gräset verkar inte kämpa.
Det behöver inte anstränga sig.
Fast jag verkligen försöker.
"Hur kan du uppnå din dröm så lätt?
Jag vill att min ska besannas!"
"Det är tack vare solen!
Den ger mig så mycket energi!"
Solen… Vad fint.
Jag vill vara som solen!
Jag vill vara som solen, ge alla energi
och göra världen varmare för alla!
Varför är inte solen alltid med oss?
På natten blir det mörkt.
Aha! Månen måste vara skurken.
Jag hämtar honom!
"Hallå, månen!
Varför gömmer du solen?"
"Jag älskar och vårdar solen."
"Va?
Gömmer du inte solen för att du föraktar den?"
"Solen ger inte alltid energi.
Jag kan inte skina på egen hand,
men solen ger mig ljus.
Därför kan jag göra detta."
En regnbåge bildades runt månen.
Det var så vackert.
Och väldigt flyktigt.
Mitt hjärta fylldes av värme.
Jag märkte något då.
Månen har många ärr.
De verkar smärtsamma och plågsamma.
"Har du ont?
Hur kan du fortsätta försöka?"
"När natten kommer
kan alla se mig.
Inget konstigt med det.
Detta är jag."
Jag var överväldigad.
Jag ville bli stark och imponerande som månen.
Många gånger därefter var det svårt och sorgligt,
jag gav nästan upp,
men jag fortsatte försöka.
Det finns så mycket jag inte kan göra.
Jag borde ha vetat det.
Jag fortsätter försöka.
Jag ska lyckas.
Det var som att vara fast för evigt i en mörk tunnel.
Men det fanns ställen i tunneln där ljuset kom in.
Morgonen gav vika för natten,
till morgonen och snart till natten igen.
Varje dag var det så.
När jag reste genom tunneln var jag ensam.
Men det var bra.
Jag har nåt att vårda!
Det var en glimt av en dröm.
Det är det viktiga för mig.
Jag klamrade mig fast, fortsatte framåt.
Oupphörligen framåt.
Framåt, framåt!
Jag flydde och sprang framåt med all min styrka.
Fort
hade jag kvar det jag håller kärt.
Är det ensamt?
Nej, det är kul!
Just det! Det är kul!
Prisa alltid det du inte vill förlora.
Håll fast och släpp aldrig taget.
Du har en dröm du vill uppnå!
Det är imponerande!
Och det är jag!
Det är jag!
Jag.
Jag…
Jag började gråta.
Allt kollapsade runt mig.
Jag var helt enkelt för rädd
för att göra nåt.
Allt gräs, alla blommor försvann.
Och solen försvann.
Månen var också borta.
Helt mörkt.
Varför?
Jag vet inte vad som hände.
Det sken så starkt innan.
Det fanns så många liv!
Varför? Varför? Varför?
Jag växte
med allt jag höll kärt.
Jag valde bara det som är viktigt, och ändå…
Vart tog de vägen?
Varför försvann de?
Jag värdesatte dem så…
Varför?
Jag vill inte vara ensam.
Jag trodde inte jag skulle vara ensam.
Jag trodde inte jag skulle vara ledsen.
Jag trodde inte det skulle vara hemskt att vara ensam.
Tårarna rann igen.
Tårarna jag alltid gömt.
Jag gjorde allt jag kunde…
men varför försvann de?
Det var en jättekall natt.
Tomhet hade ersatt det jag älskade.
När jag blev ensam
lyste ljuset från himlen…
…på det som var viktigt för mig.
"Det är okej.
Alla är här.
Inte försvunna."
Det ljuset…
…gav nytt liv åt det jag håller kärt.
Därefter…
…började träden och gräset glittra igen.
Stjärnhimlen gav mig ljus, så att jag kunde se.
Allt jag älskade var inte längre borta.
Ljuset talade till mig.
"Det finns nåt som bara du kan göra."
"Det vill jag se."
Tack.
Mina dagar med det jag älskar kommer.
Natten gav vika för morgonen.
Fast i dimman.
Men gradvis…
Jag tror att jag gör framsteg.
"Det är okej.
Du gör framsteg."
Vinden blåser i mitt ansikte.
Den blåser hårt, men ändå vänligt, från vägen framåt.
Vinden säger mig nåt.
"Vägen du valt
är mycket svår att gå."
Men jag vet…
Jag kan inte stanna.
Även om du har motvind,
är du vänlig.
Även om det är utmanande nu,
gör du den kalla dagen varm.
Du gör den varma dagen sval.
Är det den du är?
Vinden blåste starkt…
…och verkade le.
Det är därför jag inte är rädd.
Jag går in i den starka vinden.
Vinden talade till mig.
"Fortsätt hitåt.
Din dröm
kommer att besannas."
Innan jag visste ordet av
hade vinden blåst bort dimman.
Ingen annan
uppnår din dröm åt dig.
Hela tiden
har du valt vem du ska vara.
Jag ser glädjetårar.
Varför fäller du dem?
Följ tårarna.
Sök.
Var kom de ifrån?
Du har kämpat.
Du har gjort många otrevliga saker.
Du har haft mycket tålamod.
Du har gråtit mycket, ångerfullt.
Varje dag har varit ditt val.
När hände detta?
Det har bildats en sårskorpa.
Men…
…det läker inte.
Du har väntat hela tiden.
Det är okej.
Min dröm har besannats.
Jag har blivit stark tack vare dig.
Det är dags att läka.
Tack.
Allt,
allt hårt arbete,
alla val,
har gjorts för denna gång,
för detta ögonblick,
för mig.
Men…
…jag ska flyga lite till.
Försöka…
…lite till.
De dagar jag valt hittills,
har mycket varit med mig:
gräset, blommorna,
solen, månen,
liven och stjärnljuset.
Jag vill vara med alla lite längre.
Jag vill vara tillsammans.
Om min önskan besannas
vill jag flyga med alla lite mer.
Lite till…
Os i Peking
Gör ert bästa!
Det är kul!
Är det kul?
Det är kul, eller hur?
Det måste vara kul.
Är det inte kul?
Har du inte kul?
Jo, jag har kul!
Du ler.
Vem fick dig att le så där?
Berätta vem.
Vem ler du åt? Vem?
Jag klarar det! Jag ska göra mitt bästa!
Tror du verkligen att du klarar det?
Tror du att du klarar det?
Du vet inte.
Varför tror du det?
Om jag inte kan, vad är då poängen?
Det är jag som fixar det!
Lyckas jag inte,
fortsätter jag tills jag gör det!
Jag förstår.
Du är övertygad om att lyckas.
Men nej, det är inte sant.
Du vill bara kunna göra det.
Och om du inte kan göra det,
vad är då meningen med att leva?
Ingen behöver mig.
Jag fattar.
När var det?
När jag hade kul och gjorde det jag gillade?
När måste det vara mer?
När slutade jag gilla och njuta av det jag gör?
Kampen blev för mycket och sabbade mina tankar.
Jag vill inte tänka på nåt.
Allt distraherar mig.
Jag gör mer än jag kan.
Det tar aldrig slut.
Det upphör aldrig.
Jag fortsätter göra sånt jag inte kunde förut.
Det är det jag gör.
Jag är alltid…
…mer än mig själv.
Även om jag försöker hårt…
Även om jag ger allt…
Hur lång tid tog det för mig att komma så här långt?
Hur mycket har jag satsat?
Inte ens jag vet det.
Vad är meningen med livet om man misslyckas?
Om ingen behöver dig?
Tror du verkligen på det?
Jag måste göra det.
Jag måste göra det tills jag kan.
Jag har ju besegrat mörkret.
Ingen hjälpte mig med det.
Jag har lagt ner tid och kämpat fysiskt och mentalt.
Jag förbrukade energin i mitt hjärta och sinne.
För att komma så långt
har jag gjort det.
Det fanns inte en enda vacker sak.
Jag lider så mycket,
så mycket, så mycket.
Jag kämpar så mycket.
Jag har kämpat mot ödet med ett enda mål i sikte.
Jag vill inte skada nån.
Jag vill inte att nån blir sårad.
Jag vill inte att nån ska förlora hoppet.
Jag vill vara mitt bästa jag.
Därför vill jag bli stark.
Så jag kan vara mig själv.
Förstår nån vem jag är?
Ingen kommer nånsin att få veta.
Nånsin!
Jag är trött.
Jag är trött och kan inte röra mig.
Jag vill inte röra mig alls.
Du klarar det. Ge inte upp.
Jag har redan gjort mitt bästa.
Jag har gjort mitt bästa.
Jag vill vila.
Jag är trött.
Även om jag vill vila…
står mitt svaga hjärta och min starka stolthet
alltid i vägen.
Du är stark.
Du kan övervinna allt.
Det finns inget att vara rädd för.
Jag är rädd.
Jag kan inte göra nåt.
Jag är värdelös…
…och ensam.
Du är inte ensam.
Vänd dig om.
Alla väntar.
Jag kan inte röra mig.
Jag är rädd.
Jag kan inte göra nåt.
Nej, jag känner dig.
Men du vill leverera, eller hur?
Du kan inte röra dig, men du vill, eller hur?
Jag…
…kan inte.
Men…
Jag vet allt.
Vem tror du att jag är?
Vem?
Jag är du i en varm värld. Jag är du.
En varm värld…
Det kan inte vara jag.
Jag kan inte, för jag är värdelös.
Jag har inget.
Allt jag vet är vad jag saknar.
När jag önskade mig det jag saknar,
hittade jag inte mig själv.
Jag vill bli det.
Jag vill att jag och alla andra
ska vilja ha mig
och se vem jag verkligen är.
Jag ska nå ut till dig.
Jag vill vara du.
Jag kanske är värdelös,
men om jag var med dig…
Du låtsades stänga av ditt hjärta.
Jag låtsades vara stark och sa att ingen skulle förstå mig.
I din melankoli,
vill du inte gå nånstans eller göra nåt.
"Men varför är det en dörr där borta?"
Det är dörren du öppnade.
Det finns inget nyckelhål.
Dörrhandtaget är trasigt.
Det sitter spikar i den
och den faller isär,
men den som satte dörren där
är du.
Du är inte speciell.
"Jag" är inte speciell.
Vi är svaga och faller isär.
Även om vi drar vårt sista andetag
kommer världen att gå vidare.
Varken du eller jag…
…är speciella.
Varför?
För att varje person är ett liv.
Vi ser alla världens färger på olika sätt.
Vi ser vår värld på ett sätt.
Nån gång kommer du och jag
att börja se olika färger.
Medan jag tittar härifrån
har du lagt till många fler färger.
Det är därför du är den du är nu.
Du har jobbat så hårt för att bygga upp det.
Men det är lätt att förstöra.
Och det är lätt att besudla.
Det är ju din färg.
Du har tagit hand om dig själv,
även om du är dränkt i tårar,
ser dålig ut, blev skadad
och allt du kan göra är att gömma dig.
Det är du, det är värdefullt och det är sant.
Även om du inte tog hand om dig själv…
…"skulle jag ta hand om dig.
Det är okej nu.
Men det är redan dags."
Jag skriker mig hes.
Gå inte.
Försvinn inte.
Jag vill inte vara ensam.
Jag ska inte skada nån.
Jag ska förbli perfekt
och vara den som gör det riktiga.
Lämna mig inte ensam.
"Det är redan dags.
Det är dags att ta farväl.
Vi kan inte alltid vara tillsammans.
Inget varar för evigt.
Jag är en av dina drömmar.
Du måste vakna ur en dröm.
Jag ger mig av."
Kedjorna som band oss
har brutits sönder.
Jag är fri.
Jag undrar vad som händer
när kedjorna brister.
Det finns inget kvar.
Drömmen är över.
Jag måste gå vidare utan att se tillbaka.
Jag måste gå framåt
för att glömma.
Jag har ont i huvudet.
Jag har ont i hjärtat.
Vad var det som försvann?
Och varför försvann det?
Mina tårar rinner nedför kinderna.
Detta var jag.
Jag kunde inte göra nåt.
Jag var helt…
…ensam.
MÖRKT VATTEN, SKRIDSKOÅKNING I LJUS
BELYS TANKE, KÄNSLA, ENSAM
VATTEN, HJÄRTA, VÄRLD FÖRSVINNER SJÄLENS TRÄD
KÄNSLOSTARKT LJUS
Jag borde vara ensam.
Det borde vara helt mörkt.
Det borde ha tagit slut.
Men varför lyser ett så starkt ljus?
Det är för starkt.
Jag kan inte se på det.
Jag förtjänar inte att se på det.
Trots det,
lyste stjärnorna klart på mig.
"Gör ditt bästa.
Det är okej."
Även månen, som badade i solljuset, sken.
Det värdiga ljuset såg underbart ut.
Ljuset visade mig vägen.
"Välkomna ljuset med öppna armar."
Blommor blommade längs vägen.
De levde och stod upprätt.
"Vi är här."
Lite längre ner på månens väg
blåser vinden framifrån.
Den vinden
var väldigt mild och varm.
"Vi vet vem du är.
Du har varit på väg hitåt hela tiden."
Vid en tidpunkt kunde jag inte känna av någon av er längre,
men där var ni.
Det hade jag inte märkt.
Men…
…jag är…
…ensam.
Ensam, vad som än händer.
Det jag höll kärt är förbi.
Det jag höll kärt försvann.
Det jag höll kärt finns ingenstans.
Jag kunde göra vad som helst om bara du, mitt andra jag, var här.
Varje dag var fylld av lidande.
Det fanns glädje.
Det fanns skratt, ilska och tårar.
Det fanns ensamhet och sorg.
Men det jag höll kärt
fanns alltid vid min sida
och verkade alltid helt naturligt.
Jag gjorde mitt bästa med allt.
Var jag alltid ensam? Nej.
Jag valde att vara ensam.
Men,
vi var alltid, alltid tillsammans.
Jag värdesatte det.
Men efter ett tag
slutade jag värdesätta det.
Jag klandrade dig, mitt andra jag,
för min oförmåga.
Jag gav dig bara sorg och smärta.
Jag var inte den enda som led.
Jag var inte den enda.
Det var smärtsamt att vara ensam.
Att inte kunna gå tillsammans.
Jag ville alltid vara tillsammans.
Jag ville vara tillsammans för alltid.
Jag…
…är ensam.
"Du är inte ensam."
Jag kan nog höra dig.
Jag låter dig inte vara ensam.
Glöm aldrig det.
Dölj inte din ensamhet.
Erkänn alltid ensamheten inom dig.
Jag känner dig, mitt andra jag.
Du har alltid varit stark, men det är okej nu.
Det är okej att vilja gråta, för det är jobbigt.
När jag blev ensam märkte jag
att de inte lämnade mig ifred.
De är alla här.
Så många.
Stjärnljuset lyste upp
och de blev ett.
Jag vet.
Jag accepterar det helt.
"Du är inte ensam."
"Jag är tillbaka."
"Välkommen tillbaka."
Min dröm…
…är en GÅVAN från alla.
Jag vet inte
vad som väntar på min väg.
Jag vet inte
vad som väntar dit vi ska.
Men vi fortsätter.
Vi springer vidare.
På en resa för att leverera en gåva.
Lever du varje dag med glädje?
Känner du svårigheter?
Är du ensam och ledsen?
Det spelar ingen roll var eller när.
När du är trött och ditt hjärta har sinat,
kom tillbaka, snälla.
Denna hemska historia,
denna fantastiska historia,
finns alltid här.
Historien om dig, det förflutna
och framtiden.
SLUT
Hej, allihop.
Vad tyckte ni om GÅVAN?
Jag gav verkligen allt.
Och nu, i extranumret,
ska jag uppträda lite till.
Men…
…först vill jag presentera de som hjälpte till att skapa
ICE STORY "GÅVAN" i Tokyo Dome.
Tokyos filharmoniska orkester stod för musiken.
Pianisten, herr Kawada.
Maestron, herr Kurita.
Och de som gav showen liv,
dansarna från Elevenplay.
Och på den sidan,
medlemmarna i GÅVAN egna band.
Och…
…GÅVAN musikproducent och regissör,
herr Satoshi Takebe.
Ge honom en stor applåd.
Tack så mycket.
-Och… -Vad?
-Det finns en person till. -Va?
Nån som har tränat hårt till sent på kvällen i många dar
och åkt dagens skridskoprogram.
Yuzuru Hanyu.
Tack så mycket.
Tack.
Detta var inte…
Detta stod inte i manus.
Jag tänkte gå efter att ha presenterat dig,
men ridån gick inte upp.
-Du överraskade mig. -Och det finns mer.
De som fixade isen och all rekvisita
-inför denna dag. -Okej.
-Och fröken Mikiko som regisserade showen. -Ja.
Och alla i personalen som har jobbat så hårt
för den här unika showen.
En stor applåd för personalen!
Tack så mycket!
Tillbaka till dig, herr Takebe.
Att se hans ansträngningar och hans framträdande
uppmuntrade oss verkligen.
Det är säkert likadant för alla.
Han var verkligen inspirerande.
Så…
Utifrån hans passion och vår tacksamhet
komponerade vi en låt som heter "Gåvan".
Medan Hanyu förbereder nästa framträdande,
lyssna på den här låten, "Gåvan".
Tack.
Tack så mycket!
Tack!
Tack så mycket!
Tack så mycket.
Tack så mycket för den underbara musiken.
Fröken Mikiko och de andra är där borta. En stor applåd, tack!
Tack så mycket för den fantastiska regin.
Och till alla som kom hit,
och till alla som tittar på livestreamingen,
vill jag säga att "GÅVAN" inte hade varit komplett utan er.
Tack så mycket!
Ärligt talat var resan hit väldigt tuff.
Jag fick träna väldigt hårt.
Många gånger kände jag att all min träning var förgäves.
Jag var osäker på om jag kunde leva upp till era förväntningar
och kände mig krossad ibland.
Denna dag kanske inte förblir i nåns hjärta
eller lämnar ett intryck på nån.
Men jag är glad att jag tyckte om att åka skridskor.
Tack för att ni tittade på dagens show!
Jag hoppas att denna dag
lämnar ett intryck i era liv.
Jag hoppas att denna dag
kommer att förbli i era minnen
och bli en tröst att vända sig till när det är svårt.
Må denna dag bli ett tröstande minne för er.
Tack så mycket!
Ett ögonblick…
En stunds tystnad, tack.
Jag ska göra mitt bästa.
Tack så mycket!
Det avslutar
Yuzuru Hanyu ICE STORY 2023 "GÅVAN" i Tokyo Dome,
med stöd av Sekkisei.
Glöm inte era tillhörigheter när ni går.
Lystring, allihop.
Följ instruktionerna när ni lämnar lokalen.
Sitt kvar tills ni hör ett tillkännagivande.
Tack för ert samarbete.
Tack för att ni kom idag.
Sitt kvar!
Tack för ert samarbete.
Följ instruktionerna när ni lämnar lokalen.
Sitt kvar.
Tack för ert samarbete.
Följ instruktionerna när ni lämnar lokalen.
Vänligen sitt kvar.
Bra jobbat!
Bra jobbat.
Bra jobbat!
Detta är från oss alla!
Tack!
Bra jobbat!
-Bra jobbat! -Tack!
Det var verkligen…
Det var den första isshowen i Tokyo Dome.
Förra säsongen, när jag hade
min första egna isshow, var jag osäker på om jag skulle klara det.
Så var det inför denna show.
Det var säkert mycket oro och arbete
med att göra uppträdandena som kopplade ihop mina program.
Jag tackar alla som fått ihop detta.
-Jag hoppas… -Tack!
Jag upptäckte nya möjligheter
och hur jag kunde bli bättre.
Och jag kände att jag kunde göra mycket mer.
Så om det går, hoppas jag att få jobba med er igen!
-Tack. -Tack.
Då går jag till min intervju.
-Lycka till! -Tack!
Tack så mycket!
YUZURU HANYUS TANKAR OM DEN SPECIELLA DAGEN
DAGEN EFTER GÅVAN
Hej. Tack för att jag fick komma hit.
Fokuserade du ordentligt?
-Slå dig ner. -Tack.
Sånt här.
Jag gav verkligen allt.
Det känns som: "Äntligen är det över."
Jag fick olika respons från många.
De som stöttat mig så länge
gav mig såklart mycket bra feedback.
Men jag fick också feedback från folk
som inte sett mig åka förut.
Och från folk som kom till showen, inte för att de var intresserade av mig,
utan för att se den nya formen av underhållning i Tokyo Dome.
Deras reaktioner var ganska olika.
Reaktionerna från fansen lät ungefär så:
"Så detta har Yuzuru Hanyu tänkt."
"Detta har Hanyu känt."
Eller: "Detta har han känt i de ögonblicken."
Men vissa icke-skridskoåkande fans upplevde att det var
deras historia, inte min.
Att se de reaktionerna gjorde mig också glad.
För mig är "GÅVAN" som en dröm…
BUDSKAPET
…jag fick av alla.
Budskapet är att jag
får så mycket stöd från alla
och är med dem.
Det stämmer nog för de flesta.
De är omgivna och stöttade av många.
Men jag vet att det finns de som känner sig ensamma,
inklusive mig själv.
Ibland grubblar jag på vad som skulle hända
om jag inte kunde åka skridskor längre.
Så jag ville…
…trösta dem som känner sig ensamma:
"Nej, du har vänner."
Historien och inslagen
är dina vänner.
Jag hoppas att
berättelsen jag skrev
och inslagen
uppmuntrar folk.
Det är min gåva till alla.
Jag förberedde den med önskan
att det skulle ge folk hopp.
Jag ville berätta historien
för att jag själv blivit uppmuntrad av olika låtar och texter.
HISTORIENS BAKGRUND
När jag gick igenom en svår tid
var orden min främsta räddning.
Det var ord jag hasplade ur mig
och ord från låtar
som hjälpte mig att fortsätta.
När jag skrev den här historien
tänkte jag att den kanske kunde uppmuntra andra
på samma sätt som jag uppmuntrades av de låtarna.
Så jag började samla mina idéer.
Ibland skrev jag ner dem på en papperslapp.
När jag inte ens orkade göra det
ventilerade jag mina tankar och spelade in det.
Andra gånger antecknade jag på mobilen.
Så de här orden är definitivt baserade på mina erfarenheter.
Och jag hasplade ur mig de orden
för att hjälpa mig själv att tänka mer positivt.
Men de reflekterar inte bara mina erfarenheter.
Om något, så skrev jag historien
och tänkte att även andra människor
hade de känslorna inom sig.
Jag ville att historien
skulle landa i andras hjärtan.
Första halvan av showen…
ANGÅENDE KOMPOSITIONEN
För de som följt mig
skildrar den mitt liv från födseln till OS
och min resa fram till OS i Peking.
För att presentera det som en historia
uttryckte jag det abstrakt.
Del två är tvärtom.
Det är realistiskt istället för abstrakt.
Det fokuserar på vem jag är
och fördjupar sig i mig.
Första halvan har ett fantasyelement
medan andra halvan är mer verklighetsförankrad.
Och jag ville förena de två på slutet.
Det var det jag siktade på när jag presenterade showen.
Jag tycker att den andra halvan bättre visar vem jag är.
Det börjar med "Let's Go Crazy"
och slutar med "Let Me Entertain You".
"Let Me" handlar om att underhålla folk,
så jag försökte göra det.
Men…
Medan jag underhöll, tvivlade jag.
Tvivel som: "Har jag verkligen kul?"
"Jag gillar skridskoåkning, men gör jag verkligen det?"
Och jag tänkte att mina tvivel,
efter programmet,
kanske tillför nåt annorlunda till det roliga programmet.
Så jag införlivade det i historien.
"Visst är det kul? Ja, jag har kul."
Det är kul! Det är kul!
Är det kul?
Är det inte kul?
Jo, jag har kul!
Jag klarar det! Jag ska göra mitt bästa!
Tror du verkligen att du klarar det?
Jag förstår.
Du är övertygad om att du klarar det.
Men nej, det är inte sant.
Du låtsas bara att du kan.
När var det?
När det jag gillar var kul?
När blev det inte nog?
När slutade jag gilla och njuta av det jag gör?
Jag är säker på att alla har upplevt
att utföra sina jobb eller hobbyer på rutin.
Även om man började med det för att man gillade det.
Till exempel, när du känner dig pressad att hålla en deadline
eller när du känner dig nere,
om någon frågar om du gillar det du gör
kanske du inte alltid kan svara ja.
För mig är det skridskoåkning.
För vissa kan det verka stort.
Men när man tänker efter, så är det inte annorlunda än någon annans liv.
Alla har något de gillar att göra
och stunder då de undrar om de verkligen gillar det eller njuter av det,
stunder de måste påminna sig själva om att de gör det.
Det är det jag ville uttrycka.
Så…
Programmet handlade om…
…kul och njutning före.
Men jag ville ställa frågan.
"Går programmet bara ut på att underhålla andra?"
Det var så jag ville börja del två.
Det var mitt huvudmål.
Och sen kommer "Ashura-chan".
Den låten är rolig och livlig,
men om man lyssnar noga på texten
inser man att den inte är så lättsam.
ASHURA-CHAN/ADO
Jag tänkte att programmet
skulle göra ett starkt intryck på många människor.
För min del
gör låttexten ett starkt intryck.
Jag ville att texten skulle få folk att tänka: "Vänta. Texten är inte så rolig."
Det var det jag siktade på när jag förberedde programmet.
Jag ville uttrycka glädje
men också känslan av…
…att inte ha nån som verkligen förstår en.
Känslan av att vara instängd
bakom genomskinliga glasväggar.
De är genomskinliga, så jag försöker visa mig själv.
Men samtidigt
är jag fast besluten
om att inte lämna rummet.
Det är ett osäkert sinnestillstånd.
Jag försökte uttrycka det.
Men jag tror att alla känner likadant.
I slutändan förstår ingen annan hur man verkligen känner.
Det finns känslor man inte kan uttrycka i ord
eller känslor man har men inte kan erkänna för sig själv.
Det var det jag ville uttrycka
genom de udda rörelserna i koreografin.
Jag ville att folk skulle gilla Nerus text
och Ados sång
och att de upplever olika saker genom mitt uppträdande.
Efter den glada dansen och det dramatiska slutet
är de första orden man hör:
"Jag är trött och kan inte röra mig längre."
Jag tänkte "vilket fall!" medan jag gjorde det.
Jag är trött.
Jag är trött och kan inte röra mig längre.
Jag vill inte röra mig alls.
Du klarar det. Ge inte upp.
Jag kan inte göra nåt.
Nej, jag känner dig.
Vem tror du att jag är?
Vem?
Jag är du i en varm värld. Jag är du.
När jag skapade mina två jag
ville jag att mitt andra jag skulle förkroppsliga en dröm.
En fråga som varit ett tema i mitt liv.
"Vad är en dröm?"
Det är nåt jag tänkt mycket på i mitt liv.
Till exempel, jag är säker på att många minns
att de pratade om sina drömmar hemma
eller i förskolan eller grundskolan.
Drömmar som att öppna ett konditori.
I mitt fall ville jag vara Ultraman.
Såna drömmar.
Jag är säker på att alla har dessa idéer,
men någon gång
ligger drömmarna bara där och blir aldrig bemötta.
När folk växer upp glömmer de bara såna saker.
Jag antar att de glömmer dem
för att de inte är nödvändiga för att leva i världen.
Men jag har levt med min dröm mycket längre än andra.
Jag vet hur det är att möta sin dröm.
Jag är säker på att alla har såna drömmar.
Men de har struntat i dem.
Men när man lever livet och rör sig mot något,
tror jag att drömmar alltid är med en.
Och det är drömmar som ger en energi.
Även om min vrist blir svårt skadad
och min träning inte går bra på grund av det,
och även om min kropp inte kan göra saker längre,
kommer jag alltid att drömma om att fixa en fyrdubbel axel.
Drömmen säger mig: "Du behöver inte vara modfälld."
Den säger: "Du kan fortsätta."
Det var det jag ville uttrycka här.
Jag tror att alla bär på detta.
De tittar bara inte på det eller erkänner det.
Men om de verkligen frågar sig själva,
kanske de upptäcker att de har något liknande.
Jag tror att det kanske finns en fantom på operan
inom mig och inom oss alla.
Det var det jag ville uttrycka med orden och programmen.
FANTOMEN PÅ OPERAN
Temat i det programmet, "Fantomen på Operan",
är att en person kan ha många sidor.
Alla har en Raoul och en Christine inom sig.
En sida med en vacker röst
och en sida med ett vackert ansikte, men ett ömkligt jag.
Jag tror att alla innerst inne
har en sida de inte vill visa.
En sida som är ful, men sann.
Och jag insåg att mitt sanna jag
faktiskt sa ord som genljöd med mitt andra idealistiska jag.
När jag tänkte på det
kände jag samhörighet med det jag som berättade den delen i "GÅVAN".
Till och med mitt fula, värdelösa jag
kan säga saker som genljuder med mitt "dröm"-jag.
Därför tror jag att drömmar
kan ge energi och uppmuntran.
Det var det jag ville uttrycka när jag åkte "Fantomen på Operan".
Det fanns saker jag kunde göra, för det var ingen tävling.
Jag åkte "Rondo Capriccioso" precis före, vilket var svårt.
När jag därefter åkte "Fantomen på Operan"
var smärtan väldigt verklig och övertygande.
För mig är programmet starkt förknippat med min kollision vid cupen i Kina.
Jag tror även programmet hänger ihop med den smärtsamma skridskoåkningen
i mångas sinnen.
Det är en del av anledningen till att jag lagt undan det länge.
Men jag visste att "Fantomen" var perfekt
för att uttrycka den sidan av mig som verkligen led
och hade ont och inte kunde röra sig.
Jag kunde verkligen bli Fantomen.
På det sättet tror jag att min åkning
var väldigt övertygande.
När jag först åkte till "Fantomen på Operan",
åkte jag skridskor som om jag var Fantomen själv.
Jag blev Fantomen och tog farväl av Christine.
I slutet av programmet tog jag på mig min mask
och uppträdde som om jag brann i helveteselden.
Men den här gången
var jag ibland Christine,
ibland Fantomen
och ibland Raoul.
Framträdandet i "Fantomen" blev intressant.
Det är intressant.
När jag fick veta att regissören Akira Kurosawa
gjorde sina filmer inspirerad av Shakespeare
väckte det många frågor inom mig.
När jag tänkte på Shakespeare påminde det mig om Romeo och Julia.
När jag tänkte på Romeo och Julia och sånt fick jag en idé.
Berättar jag historien i första person kanske jag kan uttrycka allt.
Tänk om…
…jag byter ut karaktärerna mot objekt?
Till exempel, tänk om jag byter ut Romeo mot månen
och Julia mot solen?
Det kan föra historien framåt.
Om jag skrev detta för små barn, kunde det bli en hyfsad bilderbok.
Och när jag tänkte på detta, kom jag på något.
Jag kunde ta en kärlekshistoria
och byta ut karaktärerna mot mig och min dröm,
eller mig och min skridsko.
Hela historien skulle bli begriplig.
Så precis som olika historier
existerar inom olika människor,
tänkte jag att jag kunde använda de olika historierna inom mig
och ta med dem i alla mina program.
Jag tänkte mycket på…
FÖRSTA ISSHOWEN I TOKYO DOME
…hur jag skulle presentera min åkning i Tokyo Dome under träningen.
Det svåra med att uppträda i Tokyo Dome
var det stora avståndet mellan mig och publiken.
Publiken kanske inte ens kan se mig åka skridskor på rinken.
Och taket var så högt
att det gav mig illusionen av att jag flög väldigt lågt.
Allt var så utöver det vanliga.
Allt var så storskaligt.
Och jag var tvungen att kontrollera hela lokalens atmosfär.
Jag tänkte det skulle vara väldigt ocoolt
om publiken bara kunde se mig som en liten, rörlig fläck.
Så utmaningen var hur jag skulle få mig själv att se stor ut.
Och inte bara det,
utan hur jag skulle få mina rörelser att se stora ut.
Det fanns program som jag koreograferade själv
och program som andra koreograferade.
Det fanns också gamla program som jag återanvände.
Och jag ändrade dem alla medan jag uppträdde.
Det var svårt, men jag hoppade över fyrdubbla och trippla axlar
och finjusterade mitt uttryck.
Jag är ganska nöjd med det jag lyckades åstadkomma.
När jag lät göra olika visuella effekter
och andra effekter inför showen
sa fröken Mikiko: "Jag är min egen hårdaste kritiker.
Jag vill att den hårdaste kritikern ser detta och tänker:
'Detta är nåt nytt.'
Eller: 'Jag har aldrig sett nåt liknande.'"
Det fick mig att vakna.
I mina framträdanden
pumpar jag inte ut nya program varje gång.
Konståkning handlar snarare
om att polera det man redan har.
Och när man bara gör såna saker
är det lätt att förlora fräschören.
Så när jag såg mig själv som min egen hårdaste kritiker
fick det mig att vilja producera saker
som håller mig fräsch
och som imponerar på folk.
KÄNSLORNA SOM FLÖDADE UNDER DEN SISTA LÅTEN
Tack så mycket!
SUIHEISEN/BACK NUMBER
Tack!
Tack så mycket!
Först tänkte jag lägga till min berättarröst eller text till "Suiheisen",
för jag trodde inte att bara min röst skulle nå arenapubliken.
"Suiheisen" är en av de favoritlåtar som räddat mig otaliga gånger.
Så jag uttryckte mig genom låten
och la till några ord via mikrofon.
Trots att min röst skulle eka och inte låta bra i Tokyo Dome.
Men jag ville åtminstone säga: "Jag är glad att jag gillade att åka skridskor."
Så jag använde mikrofonen för att säga det.
Dagen kanske inte förblir i någons hjärta
eller lämnar ett intryck.
Men jag är glad att jag gillade att åka skridskor.
Den delen var helt improviserad.
Jag följde bara mitt hjärta.
Koreografin kom från hjärtat.
Och jag tror att det gjorde intryck.
Tack för att ni tittade på showen idag!
Jag kunde förmedla mina känslor från hjärtat
i den lokalen, mitt väsen och mina skridskor.
Jag kunde använda allt detta
för att uttrycka mig fritt.
Det var min gåva till alla.
Tack så mycket!
Vi uppfann en ny konståkningsstil.
En ny…
…underhållningsgenre som heter Yuzuru Hanyu.
Alla har jobbat så hårt med detta
och jag jobbade med dem för att genomföra det.
Ärligt talat vet jag inte vad jag ska göra nu.
Men jag känner nog så
för att vi gav allt i showen.
Just nu känner jag bara
att jag har gett allt.
Jag använde varje cell i min kropp
och tröttade ut mig till sista droppen.
Jag har jobbat så hårt.
Bra jobbat.
Som jag sa i min historia
har jag fått för många gåvor
från alla i hela mitt liv.
Så jag vill fortsätta vårda dessa gåvor
och fortsätta ge presenter till alla.
Ja, min önskan är att…
Att när ens hjärta är kallt,
till och med en del av ett av mina program,
en bit av mina ord,
en bit av produktionen eller musiken,
eller till och med ett ljus från en av de synkroniserade ljusstavarna,
kan det trösta allas hjärtan.
-Tack så mycket. -Tack.
Tack så mycket.
Känslan av att "GÅVAN" är över…
Att ha åstadkommit nåt får mig att känna mig rätt tom.
Översättning: Lars Lövgren