Downloaded from YTS.MX
Suntem în ianuarie 2002.
Aceste femei vesele se întâlnesc la Annette Mbaye d'Erneville,
Official YIFY movies site: YTS.MX
fostă jurnalistă celebră la radio-televiziunea din Senegal,
pe care o vedem vorbind la telefon.
Cea mai veselă e Jeanne Turpin, fostă directoare de şcoală.
Suntem filmate?
Ea e Nafi Sene, învăţătoare.
Eu le întâlnesc azi pentru prima oară
şi e o zi specială.
În acest taxi sunt trei eleve din prima promoţie
a şcolii normale din Rufisque,
deschisă în 1938, la 10 km de Dakar.
Când vrem să trecem hotărâte,
albinele de aur trec,
faceţi-le loc...
Asta-i şcoala?
În această dimineaţă, ne întâlnim cu istoria:
istoria lor.
Aceste femei nu-şi vizitează doar şcoala.
Calcă pe urmele fostei directoare,
o învăţătoare bretonă stabilită în Africa în 1923.
Ce faceţi? Încântat.
- Prima directoare... - Dna Germaine Le Goff.
Germaine Le Goff, care se ocupa de copii.
Dna Germaine Le Goff.
Numele de Germaine Le Goff e pomenit în micul birou.
- Viaţa e frumoasă. - Da.
Aşa e. Ce gânduri frumoase!
- E adevărat. - Rămân o africană universală.
- Autentică. - Autentică.
LA ŞCOALA UNIVERSALULUI POVESTEA UNEI PIONIERE
Povestea pe care o voi spune începe aici,
în zorii secolului XX.
Germaine se naşte la Douarnenez în 1891.
Era unul dintre cele mai dinamice porturi pescăreşti din Bretania.
Tatăl ei, Nicolas Le Bihan, e pescar.
E multă vreme plecat pe mare.
Mama ei, Philomene, e casnică
şi mai câştigă ceva bani din croitorie.
Aici au loc primele greve ale femeilor din Franţa,
Penn Sardin, muncitoarele din fabricile de conserve,
care cereau salarii mai mari.
Clima era aspră, în ciuda frumuseţii peisajelor.
Germaine Le Bihan e fată de pescar,
a patra născută din zece copii.
Ziua merge la şcoala laică, "şcoala diavolului".
Noaptea se roagă la Dumnezeu pentru ca tatăl ei să se întoarcă.
Verişoara mea, Pamela, e strănepoata ei.
E prima oară când vede casa familiei.
Casa e mai mare decât mă aşteptam.
Fereastra e deschisă, deci e cineva acasă.
- Bună ziua! - Bună ziua!
Mă numesc Pamela Caillens.
Străbunica mea a locuit în această casă.
- Intraţi la căldură. - Mulţumesc.
Străbunica mea a locuit aici.
Mulţumesc. Eram curioasă.
Mă bucur că pot descoperi acest spaţiu,
pentru că pot lega unele poveşti şi amintiri de acest loc.
Nu aveam un loc de care să le leg.
Văd această stradă care urcă din vechiul port
şi pot localiza aici povestea.
Ţin minte că ea descria o scenă pe o scară.
Văzând scara, mi-am amintit de acea scenă.
Sigur că pentru ea, educaţia era primordială,
dar în copilărie, i-a fost greu să meargă la şcoală.
Au fost zece copii, dintre care au trăit opt.
Erau deci mulţi. Ea era printre cei mai mari.
Unii plecaseră de acasă, iar ea avea grijă de cei mici,
mai ales de bebeluşi, deci nu putea merge la şcoală
decât după ce culca bebeluşii.
Povestea cum cobora tiptil pe scară, după ce-i adormea.
Făcea trei sau patru paşi,
apoi se auzea un zgomot, un bebeluş scâncea,
iar ea trebuia să urce la el, deci lipsea de la şcoală.
La vârsta mea, mă miram cum de ea nu putea merge la şcoală.
Germaine e o fetiţă pioasă şi studioasă,
care urma singura şcoală din cartier.
Era totodată o aventurieră şi-i plăcea să se plimbe
prin vechiul cartier Pouldavid.
Pleca după lemne împreună cu fraţii şi surorile ei,
ajungând uneori până la plaja Treboul,
unde privea navele din larg.
La 12 ani e luată sub tutela unui unchi învăţător,
care o ajută să termine şcoala.
În 1909, intră cu brio la şcoala normală din Vannes.
Se căsătoreşte cu Francois Auffret, învăţător ca şi ea.
Predau amândoi într-o şcoală din Morbihan.
O naşte pe mica Raymonde, zisă Monette.
În 1914 izbucneşte războiul,
iar Francois, venit de pe front, moare de pleurezie.
Un monument pentru victimele Primului Război Mondial.
Sunt anii tinereţii ei...
Ai primei căsnicii.
Un marinar, bineînţeles, ca tatăl ei.
Cuprinsă de tristeţe, Germaine se întoarce la Douarnenez,
mai exact la Pouldavid, unde familia o protejează.
La 20 de ani, Germaine e o cetăţeană liberă a Republicii
şi se recăsătoreşte cu învăţătorul Joseph Le Goff,
scăpat ca prin miracol de la Verdun, cu multe decoraţii.
Conduc împreună o mică şcoală la Guiscriff,
apoi la Reguiny, în Morbihan,
dar preotul local le face viaţa amară.
Discursul ei era foarte laic
şi o poziţie în răspăr cu instituţia religioasă.
Dacă era întrebată, răspundea mereu
că nu e atee, ci agnostică.
Va crede în Dumnezeu când îl va vedea.
Viaţa îşi reintră în drepturi după război
şi, într-o zi de primăvară,
soţii Le Goff iau masa cu vărul Arthur şi soţia sa, Mina,
proaspăt întorşi din Brazzaville, Congo.
Aceştia laudă avantajele vieţii în colonii.
Germaine nu agreează nedreptatea,
dar e atrasă de palmieri şi ţinute,
departe de acea viaţă nefericită,
pentru ca zilele însorite să dureze o viaţă.
Şi-au cerut transferul şi au fost anunţaţi
că există un post liber în Africa occidentală franceză.
Germaine scrie atunci:
"Meseria de învăţător e cea mai frumoasă.
Soseşti, iubeşti, te dedici, pleci."
Germaine Le Goff se îmbarcă în 1923 la Bordeaux
pe vasul Belle-Isle, cu destinaţia Africa.
Fiica de pescar care cunoştea doar Bretania natală
descoperă căldura sudului şi călătoria pe ocean.
Sosesc la Dakar, un port dinamic,
unde văd pentru prima oară bărbaţi de altă culoare.
Iau trenul pentru prima lor misiune la Djenne,
în fostul Sudan francez, actualul Mali.
Călătoria durează câteva zile, dar Germaine e încântată
de peisajele de savană şi de primele sate răzleţe.
În arşiţa acelei veri nesfârşite,
frumuseţea Africii se impune de la sine.
De la Bamako merg cu o maşină, apoi cu vaporul.
După acest drum foarte lung, se întrevede în sfârşit Djenne.
Postul ei e la Djenne, la 500 km nord-est de Bamako.
Trebuie să înţelegem cum era acolo în anii 1920.
Pe atunci, acolo trăiau foarte puţini francezi,
puţini albi în general.
Ce doi învăţători îşi preiau posturile.
Era prima şcoală de fete din Djenne.
E un proiect sortit eşecului de la bun început,
familiile fiind foarte reticente.
E un oraş al negoţului.
Copiii, mai ales fetele, rămân alături de familii,
nu iau contact cu europenii.
E o provocare să deschizi o şcoală de fete la Djenne.
În 2002, la aproape 100 de ani după Germaine Le Goff,
am ajuns în oraşul celor 313 sfinţi.
Djenne, oraşul de argilă fondat în sec. III
şi aflat în centrul comerţului cu aur,
a fost islamizat în sec. X de către un calif arab.
De atunci, oraşul a cunoscut tensiuni
între continuatorii tradiţiei animiste a vracilor
şi protectorii credinţei musulmane stricte.
Ca dovadă, francezii au reconstruit moscheea
distrusă de mai multe ori în 1906.
Iată şcoala lui Germaine în 2002, într-un Mali
care era încă paşnic, departe de atacurile teroriste.
Ea şi Joseph au început să predea aici
unor tinere africane, după ce i-au convins pe imami
şi mai ales pe părinţi de beneficiile educaţiei.
Personalitatea lui Germaine se întrevede deja,
pentru că îşi asumă provocarea
şi obţine rapid succese fenomenale.
În doi, trei ani, adună peste 100 de fete
la şcoala ei, mai multe decât la şcoala din Bamako.
Demonstrează că educaţia occidentală
nu dăunează culturii
acestor tinere africane.
Totuşi, Germaine se îndoia de misiunea ei.
"Putem vorbi despre stejari într-o ţară cu baobabi?"
"Înveţi să citeşti, dar ce citeşti? La Djenne nu sunt cărţi,
nici măcar ziare", se plânge ea.
Metoda e simplă: suscită nevoia de a învăţa,
vorbindu-le despre realităţile locale
şi nu despre cele metropolei. Şi are succes.
Putem citi în evaluările superiorilor săi
că e considerată imediat o persoană
care ştie să convingă familiile,
în special mamele, să trimită fetiţele la şcoală.
Marea problemă în colonii
nu era atât înscrierea fetiţelor la şcoală,
ci mai ales terminarea şcolii.
La Germaine Le Goff, fetiţele absolveau şcoala primară.
E primul ei post în Africa şi primul ei succes ca învăţătoare
în această regiune izolată din Africa occidentală franceză.
Departe de Bretania natală, duminica, în ziua de odihnă,
soţii Le Goff se delectau cu peisajul aparte,
ieşit parcă din "O mie şi una de nopţi".
Pentru ei e un şoc cultural şi dragoste la prima vedere,
pentru o lume cu un ritm propriu, pe care o privesc cu încântare.
În 1927, Germaine Le Goff e transferată la Saint-Louis,
pe urmele lui Mermoz şi Saint-Exupery,
care fac escală aici, între Paris şi Rio de Janeiro.
La Saint Louis, capitala forfotitoare de pe fluviul Senegal,
unde trecutul întâlneşte modernitatea...
Capitala Senegalului reprezenta modernitatea, chiar civilizaţia.
Germaine ajunge la renumitul liceu Faidherbe.
Se orientează repede, dar îi e dor de frumuseţea naturii,
de blândeţea şi autenticul din Djenne.
E profesoară de franceză, dar face şi rapoarte
privind educaţia fetelor, deşi mai are de aşteptat.
Lucrurile se limpezesc odată cu mutarea la Dakar,
în anii 1930.
În 1936, la putere vine Frontul Popular.
Intrăm într-o nouă fază a politicii coloniale,
aşa-zisul umanism colonial.
Există dorinţa de reformă, mai ales în Senegal.
Frontul Popular face întâi o analiză aprofundată
a situaţiei sociale în colonii.
Se doreşte crearea unei elite feminine,
corespondentul feminin al celor numiţi "pontins",
absolvenţii şcolii William Ponty, care datează din 1903.
Discursul este că aceştia nu aveau soţii la nivelul lor.
Germaine Le Goff a fost şi o teoreticiană a educaţiei fetelor
în contextul colonial, publicând articole
şi devenind cunoscută în colonii.
În 1937, a vorbit la Congresul Intercolonial de la Paris
pe teme de educaţie.
Autorităţile coloniale încep s-o cunoască
pentru discursul ei clar:
femei evoluate pentru bărbaţi evoluaţi.
Când află că există un proiect de şcoală normală
în Africa occidentală franceză, îşi anunţă candidatura.
E cea mai calificată pentru acest rol.
Va deveni directoarea şcolii, dar va primi resurse limitate.
A povestit în scrierile sale că a primit
o clădire veche într-un oraş mizer, Rufisque, aflat lângă Dakar.
Şcoala e instalată într-o fostă fabrică de arahide.
Joseph şi Germaine se apucă de renovare,
pentru a transforma locul sinistru într-o casă primitoare.
Pe 15 septembrie 1938,
primele eleve din Senegal, Dahomey,
fostul Benin, şi din Togo sosesc în sfârşit
la prima şcoală normală pentru fete de pe continentul african.
Unele tinere sosesc ceva mai târziu,
după un drum lung.
În curte le aşteaptă directoarea, zâmbitoare.
În fotografii o vedem şi pe cumnata ei, dra Auffret,
şi ea învăţătoare, ca şi pe soţul ei, Joseph,
care sculptează şi pictează frumuseţea Africii.
Li se alătură Claude,
copilul lui Monette, care devine mascota şcolii.
În camera sa din Dakar,
Marie-Anne Sohai, 95 de ani, din promoţia "albinelor de aur",
deapănă amintiri cu fetele ei.
Eşti aici. Vezi?
- Uite, aici. - Aici.
O recunosc pe dna Le Goff.
Apoi, în stânga...
Ea e Jeanne.
Da, ea e e Jeanne.
Dna Le Goff era o femeie simplă, frumoasă,
bine îmbrăcată.
Aşteptam să coboare, cu ochii pe scară.
Era la etaj.
Când cobora,
îi auzeam ritmul paşilor pe scară
şi ştiam că vine "mama Le Goff".
Ea ne spunea că ceea ce suntem
reprezintă o bogăţie.
Şi ne dădea posibilitatea să fim noi însene.
Directoarea de la Rufisque alege cântecul
ca activitate principală a instituţiei, fiind federatoare.
Se cântă cântece africane şi franceze
despre prietenie, muncă, solidaritate şi feminism.
Albinele de aur trec
Faceţi-le loc
Trec tinerele fete,
Să mergem toate în cadenţă
Un, doi, un, doi...
Şi aşa mai departe.
Ne consideram surori.
Ne spuneam între noi "colege".
Eram foarte solidare.
"Salut, colega!
Cu ce te pot ajuta?"
Lucruri de felul ăsta.
Asta era viaţa noastră.
Că practicam o religie sau alta,
asta nu conta.
Germaine Le Goff mizează pe excelenţă.
E vizionară şi vrea să formeze o elită feminină
care să conducă Africa.
La şcoala din Rufisque se învaţă materiile obişnuite,
ca matematică, literatură, istorie, morală,
dar şi activităţi menajere şi mai ales sportive.
Germaine Le Goff le cerea să nu piardă vremea,
să nu stea în curtea şcolii, să meargă repede.
Albinele sunt mereu în mişcare.
Erau albinele de aur, luminoase.
Asta participa la formarea intimă a tinerelor.
Au existat apoi gazelele şi alte cântece,
dar albinele de aur rămân emblema şcolii.
E şi emblema asociaţiei lor, FAC-MR,
fundaţia Femei Africane: Memorialul Rufisque,
creată în Senegal în 1992.
O regăsesc pe Bathilde Loambe Gaye după 20 de ani.
Prima oară m-a primit într-o minunată ţinută purpurie,
în vila ei din Dakar, alături de fiica ei,
Germaine Anta Gaye, profesoară de litere şi pictoriţă.
Bathilde a rămas la fel de energică şi rafinată.
Are acum 99 de ani
şi face parte din promoţia albinelor de aur.
De altfel, e bună prietenă cu Marie-Anne Sohai.
Nu e interesant să lucrezi cu bătrâni.
Asta este invitaţia la evenimentul
pe care l-am organizat.
Am şi una cu mine... Iată.
Sunt în spatele dnei Le Goff.
Directoarea era o consilieră,
o selecţioneră.
Noi eram mândre că învăţăm la acea şcoală.
Ne-a atras atenţia
asupra calităţilor mamelor şi bunicilor noastre,
care făceau atâtea pentru noi acasă,
iar nouă ni se părea normal, nici nu mai observam.
Avea ea o vorbă:
"Fetelor, orice s-ar întâmpla,
nu uitaţi că sunteţi africane,
de voi depinde felul cum va arăta Africa.
Hrăniţi-vă cu frumuseţe.
Oriunde aţi fi,
orice aţi face, ţineţi cont de interesul tuturor."
E o lecţie de morală.
N-avea nevoie de profesor ca să ţină o lecţie de morală.
Ne sfătuia cu blândeţe.
Participa alături de noi.
De aceea acceptam ideile ei.
Familiile veneau să discute cu ea calm.
A făcut mult bine în Senegal, în Africa.
Ţineţi minte taxiul spre şcoala din Rufisque din 2002.
Am vrut să refac traseul cu fiica lui Bathilde,
care a primit numele de Germaine,
în onoarea fostei directoare a şcolii normale.
Astăzi, şcoala a devenit liceul mixt Abdoulaye Sadji,
după numele unui profesor anti-colonialist.
Plăcuţa comemorativă nu mai există.
Sunt emoţionată.
Mă întreb unde era camera mamei,
unde locuia dna Le Goff,
care avea un nepoţel pe nume Claude,
cu care se jucau elevele.
Mi le imaginez pe fete ca pe nişte flori
venite din toată Africa,
fiecare cu altă coafură şi culoare a pielii,
fiecare cu silueta ei, dar îmbrăcate toate în roz.
Mama spune că purtau şorţuri roz.
Absolut.
Aici erau camerele.
Erau foarte frumoase.
De ce să ne dorim altceva? E minunat.
În această şcoală luminoasă, înflorită şi tropicală,
printre palmierii la care visase la Douarnenez,
printre flori de hârtie şi brebenoc,
plantate chiar de ea, împreună cu învăţătoarele,
Germaine Le Goff impune un exerciţiu insolit,
anual şi notat, autentic african,
care avea loc în clase sau în curte,
fiind inspirat de locuinţele tradiţionale
pe care le văzuse din trenul spre Djenne.
Colibele sunt locuinţe din mediul rural,
cu o cameră circulară şi acoperiş conic, de paie.
Dna Le Goff le spunea elevelor ei
că vor ajunge să predea în regiuni izolate,
aşa că-şi vor construi singure colibele
sau poate vor primi o colibă,
pe care o vor putea amenaja singure,
pentru a fi mai plăcută, mai primitoare, mai locuibilă.
Locuinţa va reflecta tot ceea ce au învăţat
în termeni de igienă şi gospodărie,
dar va reflecta şi cultura fiecăreia.
Elevele plecau acasă în vacanţe.
Aduceau apoi din ţările lor covoare împletite,
tigve şi alte tipuri de oale,
tot felul de obiecte de artizanat,
ce purtau amprenta culturilor din care proveneau.
Le Goff era un spirit liber,
dar firea ei originală a iritat în cele din urmă administraţia,
mai ales în timpul războiului.
Pierre Boisson, guvernatorul Africii occidentale franceze,
s-a alăturat regimului colaboraţionist Petain
şi a dejucat primele tentative de debarcare
ale trupelor lui de Gaulle, în septembrie 1940.
Suntem la Rufisque, capitala arahidelor,
un fel de Champs-Elysees al Africii occidentale franceze.
Vedem clar cele trei pontoane de lemn
unde intenţionau să debarce invadatorii.
Germaine Le Goff rămâne la conducerea şcolii din Rufisque,
dar fostele eleve spun că era gaullistă
şi interzisese cântecul "Marechal, nous voila".
A fost şi arestată la domiciliu, dar a rămas directoare.
A refuzat orice nouă ceremonie religioasă.
Nu a vrut ca elevele ei s-o sărbătorească pe Ioana d'Arc,
sub pretextul că nu au timp de aşa ceva.
Practică un fel de micro-rezistenţă
şi reuşeşte să-şi îngrijească şcoala într-un context dificil.
În această şcoală indigenă, elevii negri vor studia franceza.
Protejaţi de ocrotitorii lor,
vor descoperi zi de zi noua Franţă
şi pe conducătorul ei.
Bathilde n-a uitat de perioada războiului,
mai ales cântecele murmurate în preajma şcolii,
imnuri pe care le-a transcris mai târziu într-un caiet.
Sfârşiţi odată cu trecutul negru
Sculaţi, popor de osândiţi!
Azi nu sunteţi nimic în lume
Luptaţi ca totul voi să fiţi!
Hai la lupta cea mare
Rob cu rob să ne unim
Internaţionala
Prin noi s-o făurim.
Unde aţi auzit "Internaţionala"?
Da, "Internaţionala".
Erau cântece cu de Gaulle şi aşa mai departe.
Toate aceste cântece...
La un moment dat, ţi se întipăresc în minte.
Nu ştiu exact cum se întâmplă.
Nu şi "Marechal, nous voila".
Nici vorbă.
Nu l-am învăţat, era interzis.
LUMEA LIBERĂ EŞECUL DEBARCĂRII ALIATE
Guvernul din Bordeaux a ales capitularea.
Franţa a ales să continue rezistenţa în Imperiu.
În ianuarie 1944, generalul de Gaulle se întoarce victorios.
Francezul liber intră într-un oraş euforic.
...asumat de Franţa faţă de aliaţi
şi faţă de populaţiile care depind de ea.
În mulţime sunt şi Germaine Le Goff şi Claude,
care-i oferă o statuetă cu o elevă de la Rufisque,
sculptată de Joseph, soţul ei.
În spatele lor, o tânără elevă în uniformă,
care ar fi putut fi modelul pentru statuetă, zâmbeşte.
După război, în colonii bate un vânt al schimbării.
Administraţia vrea feţe noi.
Germaine ar mai rămâne în post, dar e deja la vârsta pensionării.
În ianuarie 1946,
se mută împreună cu Joseph şi Claude
într-o vilă de lângă Nantes cumpărată dintr-un catalog,
o casă în care să-şi poată primi cu mândrie clanul breton...
...dar şi pe cel african.
Mai ţii minte, verişoară Pamela...
...ne-am cunoscut în casa din Suce-sur-Erdre.
Ea şi fratele ei, Nicolas, veneau aici în vacanţă.
Tatăl lor, micul Claude, tocmai murise într-un accident.
Aici, ca şi la Rufisque,
mama Le Goff îşi asuma rolul de educatoare,
dar pentru propriii descendenţi.
Casa de familie e azi o ceainărie.
Clanţele au rămas aceleaşi.
Aici era sufrageria.
Pe aici ajungeai în salonul principal...
...în stilul anilor 1930.
Vitraliile s-au păstrat.
Aici îi plăcea să-şi primească rudele,
dar era mândră s-o viziteze şi foste eleve,
"legoffienele", o denumire care o amuza,
pentru că ele însele şi-o asumau.
Se pregătea şi le primea ca o şefă de stat.
Se gândea la vizita lor.
Îmbrăca cel mai frumos "boubou" african,
purta bijuterii, pentru că ştia că ele făcuseră drum lung
ca s-o viziteze.
Era nu doar şefă de stat, ci şi şefă în bucătărie.
Avea acest dublu talent.
Comportamentul ei era foarte oficial,
era gata să primească o delegaţie diplomatică,
dar era şi străbunica mea, care gătea o masă copioasă.
Balustrada nu era albă.
Vreau să văd palierul. Totul s-a schimbat.
Aveam o vedere frumoasă spre Erdre.
Asta s-a păstrat.
După 23 de ani în Africa, în acest nou exil,
printre vitralii şi sculpturile lui Joseph,
departe de pământul iubit,
Germaine Le Goff vede cum lumea se schimbă fără ea.
Fostele ei eleve au devenit femei,
învăţătoare, directoare de şcoală, educatoare model în Africa.
Trei sferturi dintre eleve devin învăţătoare,
meseria pentru care s-au format, uneori în condiţii grele,
uneori fiind titularizate în alte colonii decât cele de origine.
Multe eleve de la Rufisque veneau din Dahomey
şi au ajuns în Niger, Sudanul francez sau Africa ecuatorială.
Avem scrisorile acestor prime învăţătoare africane,
din prima promoţie, care-i scriu lui Germaine
despre viaţa lor de zi cu zi, care nu era uşoară.
Erau ca Germaine Le Goff la Djenne.
Erau străine, nu vorbeau limba locală,
nu aveau sprijinul familiilor.
"Prinsă într-un iureş, am neglijat-o pe mama,
dar ea mă va ierta.
Poate de aceea abuzez de iertarea ei."
"Pecetea pe care aţi lăsat-o e făcută din virtuţi alese.
De aceea a rezistat timpului şi e utilă întregii Africi."
"Nu ştiţi cât m-am bucurat primind scrisoarea ta.
În astfel de clipe, încurajările sunt adevărate talismane."
Sunt generaţii care-şi preiau posturile în anii 1950.
Unele se angajează politic
în mişcări reformiste,
apoi anticolonialiste şi pro-independenţă.
Unele dintre ele devin militante.
E interesant că unele dintre aceste tinere
militează anti-colonizare,
dar rămân foarte apropiate de fosta lor directoare.
Îi scriu, o vizitează în Franţa etc.,
iar în anumite ţări există asociaţii Germaine Le Goff,
pentru ca fostele eleve să se regăsească.
Din 1966, în Senegal există o asociaţie Germaine Le Goff.
Şi în Guineea şi Benin există astfel de asociaţii.
Aceste structuri duc mai departe spiritul de la Rufisque,
spiritul acelei şcoli şi legătura cu Germaine Le Goff.
În 2002 am vorbit cu Marie-Louise Sow, între timp decedată.
Această femeie veselă, blândă, dar fermă,
învăţătoare strălucită din a patra promoţie a şcolii,
a deschis şcoala Nolive la Dakar,
după numele unui erou al luptei anticoloniale.
A ţinut să readucă în curtea şcolii spiritul de la Rufisque.
Asta e coliba. Elevii cântă, dansează, se joacă,
fac totul împreună în colibă.
Mi-a povestit despre ostilitatea
femeilor care nu urmaseră o şcoală.
Eram moderne, iar celelalte ne porecliseră
"preţioasele ridicole".
Spuneau că suntem preţioase ridicole.
Dacă un tânăr cerea mâna uneia dintre noi,
era întrebat dacă se însoară cu acea preţioasă ridicolă.
Eram domnişoarele frigider.
Frigiderul abia apăruse în Africa.
Ele ne considerau nişte preţioase ridicole.
Sfârşitul anilor 1950 aduc independenţa.
Bucuria e pretutindeni.
Leopold Sedar Senghor ţine discursuri frumoase.
Germaine se bucură de rolul jucat de absolventele sale
pe continent, unele fiind nu doar învăţătoare.
S-au angajat politic şi vor să-şi slujească ţara.
Una dintre cele mai active e Jeanne Martin Cisse, desigur.
Fosta elevă de la Rufisque s-a alăturat luptei
preşedintelui comunist din Guineea, apropiat de sovietici.
Trăiască revoluţia!
Sekou Toure, primul care obţine independenţa, în 1958,
a numit-o prima femeie ministru.
În 1975, Germaine e invitată de fosta sa elevă
într-o ţară pe care, ca gaullistă fidelă,
o dezaprobă pentru cultul personalităţii
şi tendinţele dictatoriale.
Pamela a păstrat albumul foto.
Am aici "Amintiri din Guineea",
dintr-o călătorie pe care a făcut-o când eu eram mică.
O vedem îmbrăcată elegant, când a coborât din avion.
Era îmbrăcată la patru ace,
ştiind că va fi primită de un şef de stat.
Iată...
Incredibil! Iat-o lângă Sekou Toure,
pe o canapea, doar ei doi.
E clar că a fost primită ca o personalitate.
Sekou Toure e zâmbitor, în picioare în faţa mulţimii.
Incredibil!
Probabil a fost un eveniment naţional.
Vedem pe bulevard
o pancartă imensă: "Jos imperialismul".
A fost extraordinară această întoarcere.
Pentru prima oară, Consiliul ONU e prezidat
de o femeie: Jeanne Martin Cisse.
Din Guineea, 46 de ani, mamă şi fostă învăţătoare,
o persoană a cărei inteligenţă e egalată
doar de eleganţă şi rafinament.
Jeanne Martin Cisse impresionează,
pentru că provine dintr-un mic sat din Guineea.
Vine dintr-un mediu modest, mama ei fiind moaşă.
E printre primele învăţătoare din Guineea.
Se apropie de Sekou Toure, dar are o carieră internaţională.
Devine ambasadoare a Guineei la ONU,
fiind prima femeie africană care devine
preşedinta Consiliului de securitate al ONU în 1972.
E activă şi în Conferinţa Femeilor Africane.
E o femeie excepţională, dar nu e singura.
În acelaşi timp, pe Coasta de Fildeş,
legoffiana Jeanne Gervais devine
prima femeie ministru în regimul Houphouet-Boigny.
Fatou Djibo fondează
şi conduce Uniunea Femeilor din Niger.
În Senegal, poeta Annette Mbaye d'Erneville
devine prima jurnalistă a radioteleviziunii naţionale.
Fondează revista "Femmes de soleil", apoi "Awa".
Mariama Bâ e printre pionierele literaturii senegaleze,
datorită romanului "Une si longue lettre",
în care o omagiază pe Germaine Le Goff
şi denunţă inegalităţile între bărbaţi şi femei.
Prietena ei, Caroline Faye Diop,
devine în 1978 prima femeie ministru în ţara ei.
Va conduce mişcarea feminină a lui Leopold Sedar Senghor
şi va fi activă în Organizaţia panafricană a femeilor.
Iar Marie-Anne Sohai e una dintre primele deputate
din Casamance, Senegal.
Nu făceam politică de dragul politicii,
pentru un câştig personal.
Noi, femeile,
voiam condiţii mai bune de viaţă pentru femei,
să înveţe să se asocieze,
să aibă şi alte obiective
în afară de a fi soţii.
Lângă ea e strănepoata Djamila, studentă strălucită la medicină,
care studiază genetica umană.
Moştenirea e o valoare în această familie matriarhală.
A avut o viaţă foarte bogată.
În educaţie, în acea perioadă când femeile erau încorsetate,
femeile legoffiene au avut de înfruntat multe obstacole.
Era perioada colonială.
Dar a fost contextul...
Au recrutat africane
ca bunica mea, Marie-Anne, dar şi altele.
A fost începutul schimbării.
A fost începutul unei revoluţii,
când au început să integreze tinerele africane,
femeile africane.
Şi-au asigurat astfel viitorul.
În decembrie 1976, la 85 de ani,
Germaine călătoreşte pentru ultima oară în Africa.
E întâmpinată la scara avionului de fostele eleve.
A inaugurat noua şcoală normală de la Thies.
Clădirea veselă şi colorată
i-a amintit de şcoala ei de la Rufisque.
Fostele eleve au insistat ca şcoala să-i poarte numele.
Emoţionată, Germaine, fiica pescarilor bretoni,
care a condus prima şcoală normală africană,
ţine un discurs difuzat în direct de radioteleviziunea senegaleză.
Vă voi împărtăşi câteva gânduri.
Sunt mândră de fetele mele,
care nu mai sunt nişte tinerele,
ci sunt femei, mame,
cetăţene ale unor ţări suverane.
Oriunde le-a adus destinul,
sunt convinsă că îndeplinesc competent şi conştiincios
îndatoririle asumate.
Copiii lor cresc,
dar nu vor uita niciodată
că în 1938, scopul meu
n-a fost să fac din ele, în patru ani, nişte savante,
ci femei mai evoluate,
care să fie inspire prin exemplul personal
şi prin şcoală.
Copiii fetelor mele să nu uite niciodată
că atunci când le vedeam plecând
din familia noastră de la Rufisque,
ştiam că se vor aventura
în medii uneori ostile,
care nu acceptau evoluţia femeii africane.
Nu e vorba doar despre albi,
ci şi despre indigeni, care n-ar fi trebuit
să se teamă de acele femei moderne,
ci dimpotrivă, să le ghideze paşii cu bunăvoinţă.
Printre legoffiene
era şi o tânără dansatoare, Germaine Acogny.
Ea a fost la Dakar, la mica mea şcoală de dans.
M-a încurajat mult.
Suntem două fine ale ei,
artiste, eu şi Anta Germaine Gaye,
care e pictoriţă.
I-a spus preşedintelui Senghor când s-au întâlnit
să ajute artistele ca Germaine Acogny.
Preşedintele Senghor era ca un băieţel
în faţa dnei Le Goff, o aproba.
A fost o întâlnire minunată.
Pentru că femeia asta e naşa mea,
simt că am o moştenire, un atu.
Când aţi întâlnit-o, aţi scris ceva frumos pe o fotografie.
Poezia lui Senghor "Femeie goală, femeie neagră".
A fost primul meu dans solo
la debutul meu în Senegal,
unde nu exista dansul solo. A fost o inspiraţie.
Femeie goală, femeie neagră
Îmbrăcată în culoarea care e viaţă,
În forma care e frumuseţe,
Am crescut la umbra ta
Blândeţea mâinilor tale îmi acoperea ochii
Şi iată că în inima verii şi a sudului
Te descopăr, pământ al făgăduinţei
Şi frumuseţea ta îmi străfulgeră inima
Ca străfulgerarea unui vultur.
Germaine Acogny e azi coregrafa africană
cea mai renumită din toate timpurile.
La şcoala ei de lângă Dakar,
fondată în 1998 alături de soţul ei, Helmut Vogt,
formează dansatori din toată lumea.
Ţine să transmită ceva din universalul
transmis, probabil, de mama ei, Marthe Redenou,
de origine din Benin, fostă elevă la Rufisque,
care a murit foarte tânără.
Se numea Marthe Redenou.
Era o femeie inteligentă.
Era printre vârfurile promoţiei sale.
Milita pentru independenţa femeilor.
Bunicul avea o personalitate foarte puternică.
Dar ea a avut curajul să spună că vrea să fie învăţătoare
şi a ajuns la Rufisque.
Sunt convinsă că port moştenirea asta în mine.
Cred în specificul Africii.
Dar ceea ce e specific Africii devine universal.
Germaine Le Goff a părăsit Africa, Bretania
şi lumea noastră în 1986.
Mai multe legoffiene
au venit la Suce-sur-Erdre, s-o însoţească pe ultimul drum.
Ce-a mai rămas la Dakar din aceste pioniere ale universalului?
Valori, o amprentă, o amintire,
Muzeul femeii Henriette-Bathily deschis de partenera sa,
Annette Mbaye d'Erneville, şi de copiii săi,
în Piaţa Memoriei Africane şi a diasporei.
Deşi timpul nu iartă, iar viaţa e scurtă,
progresul uman e o operă pe termen lung.
Mesajul lui Germaine Le Goff şi al elevelor sale a dăinuit,
pentru că gândirea nu se opreşte niciodată.
Singurul meu merit este că am făcut educaţie
şi nu sub-educaţie,
pentru o ţară sub-dezvoltată.
Am înţeles că africanele mele
aveau un potenţial profund,
posibilităţi de care trebuiau să devină conştiente,
ca să le valorifice cât mai bine.
Au făcut-o şi le mulţumesc.
Copiii şi elevii lor vor continua,
pentru că gândirea nu se opreşte niciodată.
Ea ne-a făcut să iubim Africa, pentru că ea îşi iubea patria.
Trebuie să vă iubiţi patria.
Iubiţi Africa, pentru că, dragii mei,
nu vă lăsaţi păcăliţi, aveţi o civilizaţie
şi trebuie să ajutaţi Africa prin educaţie,
prin educaţia în spiritul dreptăţii, al clarităţii.
- Era în avangardă. - Aşa e.
Păcat că n-a mai fost nimeni ca ea.
Traducerea: WORDNET MEDIA www.wordnet.ro