Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Köszönöm, hogy eljöttetek ma este.
Igazán hálás vagyok.
Ha nem tudnátok a mostani turném apropóját:
pár hónapja ünnepeltem,
hogy pont 20 éve vagyok stand-up humorista.
Igen. Köszönöm.
Köszönöm.
Az ügynököm azt mondta: „Anthony, 20 év
minden humorista számára nagy teljesítmény.
Ezt meg kell ünnepelned.
Válaszd ki a kedvenc városaidat, és lépj fel ott!”
Mondom: „Kösz, de nem.
Inkább Milwaukee-ba megyek.”
ANTHONY JESELNIK: CSONT ÉS MÁS
De figyeljetek…
Örülök, hogy itt lehetek ma este.
Van egy jó hírem.
Húsz évnyi stand-upozás után
a múlt hétvégén
végre tökéletesítettem a műsoromat.
Ne értsétek félre, eddig is azt hittem, hogy tökéletes.
A múlt szombati műsor után összefutottam egy nézőmmel,
aki máshogy gondolta.
Múlt szombat este
New Yorkban léptem fel.
A műsor után próbáltam kimenni a kocsihoz.
A nézők közül egy nő levadászott,
gyakorlatilag letepert.
Azt mondta: „Anthony, a ma esti zárópoénod, tudod.
Meg kell mondjam, az a poén kicsit necces.
El kéne gondolkodnod rajta,
és át kéne dolgoznod.”
Átdolgoztam.
És most ez a nyitópoénom.
Szóval most az lesz, hogy elmesélem a viccet.
Elmesélem a sztorit ezzel a nővel.
És a dolog arra fog kifutni, hogy én vagyok a legjobb.
Szóval.
Humoristaként van egy bizonyos felelősségem.
Ez egy olyan felelősség, amit nagyon komolyan veszek.
És ez a felelősség abban áll, hogy kiállok egy rakás idegen elé,
és elmondom a véleményemet a transz közösségről.
Igen, így van.
Figyeljetek, ezt most már muszáj.
Benne van a kézikönyvben.
Na most én úgy érzem…
Úgy érzem, hogy a transz közösség
a terhes nők új verziója.
Olyan értelemben,
hogy nem illik találgatni.
Srácok, bízzatok bennem!
Soha,
de soha ne kérdezzetek ilyeneket! „Figyu!
Hányadik hónapban vagy?
Megtartod, vagy…?”
Nehogy ilyet kérdezzetek!
Még ha igazatok is van, ez bunkóság.
Csináljátok utánam!
Én ezt lazán kezelem.
Én nem teszem fel a kérdést.
Ha ki akarok deríteni valamit, felajánlok valami piát.
„Tessék, egy pohár bourbon!”
Ha az illető azt mondja: „Anthony, a hetedik hónapban vagyok”,
akkor rávágom: „Hú, fantasztikusan nézel ki!”
De ha elfogadja az italt,
akkor transz.
Na mármost nyilván,
vitán kívül
ez egy zárópoén.
Most elmehetnék, és minden oké lenne.
De erre jön ez a nő, és elkap.
Vitatkozni kezd velem.
Azt mondja: „Mondd már el,
mi volt a szándékod azzal a transzos viccel?”
Mondom: „Hogy megnevettessem a transz embereket.”
El tudjátok képzelni? Történelmi pillanat lenne.
És azt mondja: „Anthony,
Anthony, valószínűleg nem is tudsz róla,
de a poénoddal az a gond, hogy egyes transz embereket
érzékenyen érint, hogy nem lehet saját gyerekük,
és a poénodból az jön le,
mintha azt mondanád, hogy egy terhes nő ellentéte
egy transz nő, és ez valahol sértő lehet.”
Egyetértek.
Ez tényleg sértő lehet.
De nem tőlem.
Figyu, én imádom a transz embereket.
Együttérzek a transz közösséggel.
Én magam nem vagyok transz.
De velem is mindig kiabálnak, ha a rossz mosdóba megyek be.
Imádom a transz embereket. És kiket utálok?
A terhes nőket.
Picsába azokkal a duci ribancokkal, hát nem?
Nem lenne szabad sportolniuk.
De figyeljetek!
Nézzétek, bevallom,
bevallom, abban a pillanatban tanultam valami újat.
Mielőtt az a nő elkapott,
nem tudtam, hogy a transz emberek
annyira utálják a terhes nőket, mint én.
Így még jobban tisztelem őket.
Mindenesetre ha ma este vannak itt transz nézők,
és megsértette őket az első poénom,
mondok egy másikat,
amit csakis az ő kedvükért írtam.
Múlt héten láttam, hogy egy terhes nőt elütött egy busz.
Úgy is mondhatnám:
nemfelfedő buli volt.
Hát ti meg min nevettek?
Ez nem nektek szólt.
Csak a transz barátaimnak.
Nem szeretem a terhes nőket,
és a gyerekeket se.
Az egyik barátom megkérdezte,
hogy lennék-e spermadonor a babájához.
Mondom: „Nem tudom.
Ez elég komoly döntés.
Hány éves a kisbabád?”
Azoknak, akik később jöttek: utálom a gyerekeket.
Úgy rühellem őket!
Erről szól az életem.
És ami meglep, az az,
hogy ahogy öregszem, vannak barátaim, rokonaim, akiknek saját gyereke lesz,
és nem ítélem el őket.
Kukázd csak az életedet!
Viszont meglep, hogy ezek az emberek képeket küldenek nekem a gyerekeikről.
„Anthony biztos kíváncsi erre. Küldés.”
Soha nem vagyok rá kíváncsi.
Ha én gyereket látok a telefonomon, csak akkor örülök neki,
ha a rendőrség keresi. Különben…
Különben ne várd, hogy felizgasson!
Régebben ignoráltam a barátaim efféle üzeneteit.
Mintha nem is láttam volna őket. Sose válaszoltam.
Aztán a húgom is szült.
És kezdett bepipulni rám. „Tényleg, Anthony? Semmi reakció?
Semmit sem szólsz ehhez a képhez, amin a gyönyörű unokahúgod
az ujjaival festeget valami szart?”
Szóval kidolgoztam egy tervet.
Most akárhányszor,
bármikor küld nekem valaki egy képet a gyerekeiről,
mindig ugyanazt írom vissza.
„Kösz.
Ezt elmentem későbbre.”
Nem, ez működik.
Ti is használhatjátok. Működik.
Egy éve nem hallottam a húgomról. Tuti dolog!
Mint sokan mások,
a világjárvány jó részében otthon ragadtam,
bámultam a falakat, lassan becsavarodtam.
Mindenféle szart vettem a neten.
Úgy döntöttem, átfazonírozom a lakásomat.
A lakberendezésről nem tudok semmit.
De azt tudom, mit szeretek.
Úgyhogy felmentem az eBayre, és kifizettem 500 dollárt
egy gyerekkoporsóért.
Gondoltam: „Na, ez jó lesz! Vintage.
Ha beteszed a nappalidba,
tuti beindítja a beszélgetést.”
De mint sok minden mást, amit összevásároltunk a járvány idején,
már megbántam.
Nagy sokára meghozta a postás.
Üresen.
Figyu, srácok!
Én úgy utálom a gyerekeket!
Újabban nem is tudok beszélni velük.
Múltkor odajött hozzám az unokaöcsém.
Azt mondja: „Anthony bácsi, cseszeget egy gyerek az iskolában.”
Mondom: „Ne tűrd el!
Törd be az orrát!
Akkor békén hagy.”
Mire ő: „De Anthony bácsi, az toxikus macsóság.”
Na, ezt meg én nem tűrtem el.
Na de azért jöttetek ide, hogy jól mulassatok szombat este.
Tudom, mire vágytok.
A politika érdekel titeket. Mehet!
Hadd mondjam el, mi a baj ezzel az országgal!
Hadd mondjam el, mi a probléma az Amerikai Egyesült Államokkal!
Ebben az országban 16 évesen már vezethetsz kocsit, ugye?
Ez rendben van.
De 18 évesnek kell lenned ahhoz, hogy felnőttnek tekintsenek.
Hogy szavazhass.
Szerintem ez gáz.
Ha elég idős és és elég érett vagy ahhoz,
hogy biztonságosan vezess egy kocsit az úton,
akkor az is legyen legális, hogy szexelhessek veled!
Ugye?
Na mindegy…
Ez az egyetlen probléma ezzel az országgal.
Ezen a hétvégén van 18 hónapja, hogy turnézom ezzel az anyaggal.
És a legjobb része annak,
hogy 18 hónapja járom az országot ezekkel a poénokkal,
az az volt, amikor ezt a viccet a déli államokban meséltem.
Srácok, olyan sokat tanultam
a mi nagyszerű országunkról!
A turné elején, 18 hónappal ezelőtt
Alabamában léptem fel.
Elmondtam a poént.
Fickó a nézőtéren feláll, azt mondja:
„Bocs, ha ez neked új, de Alabamában 16 év a beleegyezési korhatár,
úgyhogy ezt át kell írnod.”
Mondom: „Tényleg?
Ezt nektek kell átírni.”
Aztán pár héttel később
Mississippiben léptem fel.
Elmondtam nekik a poént, aztán az alabamás sztorit.
Fickó a nézőtéren feláll, azt mondja: „Nálunk 14 év a beleegyezési korhatár.”
Mire én: „Azt a kurva!
Ez tökéletes.”
Az alapító atyák pont így képzelték ezt el.
Van egy barátom, aki az FBI-nak dolgozik.
Egy 12 éves lánynak adja ki magát.
Felmegy a netre, és egész nap gyerekmolesztálókkal chatel.
Azt nem tudom, hogy az FBI-nak mit csinál, de…
de ez…
Úgy érzem, nagyon felkapott dolog,
és egyre többet hallok róla manapság: a pornófüggőség.
Akárhová nézek,
valaki mindig a pornófüggőségéről panaszkodik.
Én nem.
Én bírok magammal.
De pár hónapja egy családi összeröffenésen voltam.
A nagy Jeselnik családi találkozón.
Mindenki ott volt.
Az első este
ott voltunk az óriási bálteremben, zajlott a családi vacsora,
amikor az unokatesóm felállt.
A srác 15 éves.
Azt mondja: „Bejelentenék valamit.
Csak azt szeretném mondani,
hogy egy ideje pornófüggőségben szenvedek.
És ez borzasztó.
De mindent megteszek, hogy túljussak rajta.”
A család köpni-nyelni nem tudott.
Több generációnyi Jeselnik csak bámult maga elé.
Próbálta enni a vacsoráját.
Szóval felálltam.
Mondom: „Hé, öcsi!
Nézhetünk valami mást is.
Nézd, benyomhatom a meccset, ha akarod.
De mikor leszünk legközelebb mind így együtt?”
Én nem vagyok pornófüggő.
Egészséges mennyiségben nézek pornót.
Megvannak a kedvenceim.
Basszus, a múltkor egy bárban voltam,
és megláttam a kedvenc pornósztáromat. Egyedül ült a bárpult végén.
Le voltam döbbenve.
Odahívtam a pultost: „Lesz még egy sör.
És látod ott azt a lányt?
Nem kéne itt lennie. Csak 13 éves.”
Na most
ez az a pont, ahol a közönség általában panaszkodni kezd.
Mondván: „Anthony, miért van ennyi poénod a gyerekbántalmazásról?
És miért mondod el mindet mindjárt az elején?”
És itt meg kell állnom egy pillanatra,
hogy elmagyarázzam a közönségnek az akasztófahumor fogalmát.
Az én stílusom az akasztófahumor.
Az akasztófahumor az, amikor látsz valamit a világban,
ami annyira borzalmas, hogy nevetned kell rajta.
Különben beleroppannál.
Pár hónapja épp újságot olvastam,
és volt benne egy cikk egy papról a szülővárosomban,
akit letartóztattak egy ministráns molesztálásáért,
és ez ugyanabban a templomban volt, ahol én is ministráltam.
Szörnyű volt ez olvasni. Akár én is lehettem volna.
Már ha papnak állok.
Az ember szeret szórakozni.
Büszkén mondhatom, hogy még soha életemben
nem fizettem prostituáltnak szexért.
És elmondom azt is,
hogy ettől kiakadnak.
Tudjátok, egy dolgot bírok Milwaukee-ban,
és ezt az egyetlen dolgot bírom Milwaukee-ban.
Biztonságos helynek tűnik. Igen.
Talán nektek nem,
de Los Angeleshez képest, te jó ég, ez maga a paradicsom!
A környékem lepukkant az elmúlt pár évben,
veszélyessé vált.
A múltkor egy nő a környékünkön a kutyáját sétáltatta.
Fegyvert fogtak rá, és lenyúlták a blökit.
Most az én blökim.
Imádom Milwaukee-t. Mindig élvezem, ha itt lépek fel.
Milwaukee minden idők egyik legjobb stand-upos városa.
Igen.
Feldob, hogy újra Milwaukee-ban lehetek. Őszintén. Kell is most a pozitív energia.
Mostanában kicsit levert voltam. Bevallom.
Elveszítettem egy barátomat.
Hülye volt…
A barátom befeküdt a kórházba egy tervezett műtétre.
Egy egyszerű mellkisebbítő műtétre. Nem élte túl.
Ott halt meg a műtőasztalon.
Mármint számomra.
Valahogy ez lett az egyik leginkább megosztó vicc
a show összes poénja közül.
És ha nem nevettek rajta, semmi baj.
De mi a faszt tudtok ti?
Én ezt már 20 éve csinálom.
És őszinte leszek,
fogalmam se volt, hogy 20 éve nyomom, csak az ügynököm szólt.
Sosem gondoltam, hogy a 20 évet kéne célul kitűznöm magam elé.
A sikert sosem a tartóssággal definiáltam.
A sikert mindig az alapján definiáltam, hogy mióta nem kell lakótárssal élnem.
Így van.
Tizenöt éve nem volt lakótársam.
És 45 éves vagyok, ez nem vagizás.
Az utolsó lakótársam…
Az utolsó lakótársamnak volt egy videója
minden egyes emberről, akivel szexelt a lakásunkban.
Igen.
Ez a bizalom elárulása.
De haláli volt.
Nem tudta, hogy láttam.
Egy másik dolog, ami mentén művészként definiálom a sikert.
Mióta nincs normális állásom?
Ismét csak 15 éve.
Utáltam a rendes melókat, amiket korábban toltam.
Képzeljetek el engem 15 éve egy rendes állásban!
Volt például egy melóm.
Valaki mindig lenyúlta a kajámat.
Mindennap ellopta az ebédemet,
annak ellenére, hogy rá volt írva a nevem.
És biztosan tudtam is, hogy ki az.
Csak nem tudtam bizonyítani.
Ezért egyik nap meló előtt porrá zúztam egy egész doboznyi hashajtót.
Eleget ahhoz, hogy hazavágjon egy férfit.
És beletettem a kajámba,
aztán vártam, hogy ez a fickó kimenjen a vécére.
És amint kiment,
összeszartam az íróasztalát.
Igen, a legtöbb normális melómból kirúgtak.
Igazából az összesből.
Az utolsó kivételével.
Az utolsó rendes állásomban
egy hatalmas, lelketlen vállalati irodaházban dolgoztam.
És a nap közepén kiléptem,
miután végignéztem, hogy egy 60 éves nő véletlenül belép egy üres liftaknába,
és 30 emeletnyit zuhanva szörnyethal.
És kisétáltam a picsába.
És ez volt az utolsó napom a liftjavító szakmában.
Ha van valami, amiből elegem van 20 évnyi stand-upozás után,
az az utazás.
Mindig azt mondom, hogy a műsort ingyen vállalom,
és ti az utazásért fizettek,
és ez ma este fokozottan igaz.
Két nappal ezelőtt New Yorkból Milwaukee-ba repültem.
Két és fél órás repülőút. Közvetlen járat. Elvileg sima ügy.
Felszálltam a gépre.
A mellettem ülő nő ölében egy 45 kilós kutya gubbasztott.
Mondom: „Elnézést,
de ez meg mi a szar?”
Mire a nő, esküszöm, rám néz a szemeit forgatva,
és azt mondja: „Ő a terápiás állatom.
Van róla orvosi igazolásom.”
Mondom: „Orvosi igazolás?
Tényleg kell magának terápiás állat ezen a repülőn?”
Mire ő: „Nem.”
Azt hittem, eldurran az agyam.
Nem bírom, ha az emberek kihasználják a rendszert.
Ez egy két és fél órás út. Meg is mondtam neki.
Örömmel jelentem, hogy mire leszálltunk, tényleg kellett neki az a rohadt kutya.
A légi közlekedés az elmúlt pár évben nagyon kényelmetlenné vált.
De minden ismerősömnek, aki annyit repül, mint én,
van egy kis trükkje.
Megvan a maguk kis trükkje, ami megkönnyíti számukra a repülőutat.
Jóban vagyok például egy gazdag házaspárral.
Milliomosok.
Kettejüknek összesen hat gyereke van.
Mindig valami egzotikus családi vakációra mennek,
és amikor repülnek, az a trükkjük,
hogy a család két külön repülővel megy.
Így legrosszabb esetben, ha az egyik gép lezuhan,
a gyerekeikkel nincs több gond.
De figyeljetek, ha őszinte vagyok veletek,
ha őszinte vagyok,
az én barátaim közt nincsenek is házaspárok.
Korábban voltak.
Sok házaspár volt a barátaim között,
de az utóbbi két évben az összes pár elvált.
Az összes.
De észrevettem valamit.
A barátaim válásaiban mindig volt két közös tényező:
a hűtlenség és én.
Figyeljetek!
Na jó, figyu, eddig szuper közönség voltatok.
Nem szép dolog ez tőlem,
de a következő poén túl intelligens lesz a széles közönség számára.
De semmi pánik! Elmagyarázom nektek.
És hát végül is
nem ezek a legjobb poénok?
Sigmund Freud anyja eszméletlenül dögös lehetett.
Sokan csak a kameráknak színleltetek. Hadd magyarázzam el!
Dr. Sigmund Freud.
Minden idők leghíresebb pszichoanalitikusa.
Fő elmélete, hírnevének alapköve az az elmélet volt,
miszerint minden fiatalember meg akarja ölni az apját,
és meg akarja dugni az anyját.
Képzeljétek el!
Képzeljétek, milyen dögös lehetett az anyja,
ha a kollégái azt mondták, hogy ezt publikálja!
Tizennégy éves voltam,
amikor megláttam, hogy a szüleim szexelnek.
Ez minden fiatal srác számára nagy dolog.
A pillanat, amikor rájössz, hogy anyu és apu nemcsak anyu és apu,
hanem swingerek is.
Igen, ez az emlék rendesen bevésődött.
Sosem felejtem el. De sosem felejtem el a végzős bálomat sem.
A végzős bálom estéjén 18 éves voltam.
Épp felvettem a szmokingomat otthon,
amikor apám bejött a szobába,
és a kezembe nyomott egy óvszert.
Egy kézfogással passzolta át suttyomban, baromi undorító.
Aztán a szemembe nézett, és azt mondta: „Anthony,
van bármi kérdésed?”
Mondom: „Van, apa.
Olyanod nincs, ami még a csomagolásban van?”
Apám kurvára furcsa volt, oké?
A ti apáitok is furcsák.
Gyerekként még nem veszitek észre, milyen furák a szüleitek.
Csak idősebb korotokban döbbentek rá.
Kis koromban minden évben a születésnapomon
apám bevitt a konyhába,
a konyha falához állított, és egy kis vonalkával
bejelölte a testszélességemet.
Ez kicsit talán hazavágott. Nem tudom.
Úgy érzem, viszonylag normális fazon vagyok.
Bár olyankor bepipulok, amikor a szexről próbálnak beszélni velem.
A múltkor egy barátommal ebédeltem.
Azt mondta: „Anthony,
mostanában sokat küszködöm a korai magömléssel.”
Mondom: „Tényleg?
Miért nem beszélsz inkább a baseballról?”
Mire ő: „Anthony, úgy érted, gondoljak a baseballra?”
Mondom: „Nem érdekel, hogy mire gondolsz,
csak hadd ne hallgassam a korai magömléses sztorijaidat!”
Kissrác koromban
mindig rivalizáltam a kisöcsémmel.
Őszintén szólva ez néha eldurvult.
Egy nap az öcsém hátrament a kertbe,
levette a kutyám nyakörvét, és hagyta, hogy megszökjön.
Én erre megmérgeztem a halát.
Azt hiszem, akkor én nyertem.
Mert másnap kimentem, megtaláltam a kutyámat,
visszatettem a nyakörvét, és hazahoztam.
De az öcsémet
kinyírta az a lazac.
Ja, kegyetlen poén.
Tavaly a szüleim bukták az összes pénzüket egy piramisjátékban.
Persze nyilván hozzám fordultak, a gazdag, sikeres fiukhoz.
És megkérdezték, miért tettem.
Kis koromban a családunknak nem volt sok pénze.
Apám önkéntes tűzoltó volt. Tudjátok, milyen egy önkéntes tűzoltó?
Pont olyan, mint egy rendes tűzoltó,
csak a fia nem tiszteli.
Anyámnak mostanában nehéz az élete.
Idős korára egyre paranoiásabb lesz.
Éjjelente nem tud aludni, mert túlságosan fél.
Ezért minden este lefekvés előtt felhív,
és órákon át panaszkodik,
hogy túlságosan fél elaludni a saját otthonában.
Majd végül, miután ez hónapokig így ment,
csak hogy leszálljon rólam,
vettem neki egy lőfegyvert.
És most emiatt fél.
Azt mondta: „Anthony, mi ütött beléd? Nem tudod, hogy akiknek fegyvere van,
azokat dupla eséllyel lövik le a saját otthonukban?”
Mondom: „Anya,
pont erre számítok.”
És figyeljetek, talán,
de csak talán
túl kemény vagyok.
Néha én is rosszul alszom.
Például a múltkor.
Múltkor feküdtem az ágyban, és nem tudtam elaludni.
Órákon át csak bámultam kifelé a szobám ablakán.
És esküszöm,
láttam, hogy a szomszéd megölte a feleségét a konyhájukban,
és a holttestet szemeteszsákokba tette.
Félek, hogy én leszek a következő.
Mármint nem hiszem, hogy látott,
de tutira hallotta, hogy tapsolok.
És most
jöjjön egy vicc, amit nagyon szeretek!
Az unokatesóm, Randy
talán a legsötétebb ember, akivel életemben találkoztam.
A leghülyébb srác, akit ismerek.
Múltkor feljött, azt mondta: „Anthony, nézd az új tetkómat!
Ez egy japán szimbólum, azt jelenti, hogy istencsászár.”
„Nem, Randy.
Ez egy horogkereszt.”
Mármint édes faszom! Ezt mindenki tudja.
Mindenki tudja,
hogy ez az „istencsászár” német szimbóluma.
Mondtam, hogy bírom ezt a poént.
Mégpedig annyira bírom,
hogy régen ezzel kezdtem.
A turné elején, 18 hónappal ezelőtt
Kanye West eljött az egyik előadásomra.
Gőzöm sem volt, hogy ott van.
Csak másnap tudtam meg, amikor Kanye megszólalt egy podcastben,
és azt mondta: „Tegnap láttam Anthony Jeselnik show-ját,
és a nyitópoénja olyan durván igényes,
hogy rájöttem, hogy én nem is vagyok vicces.”
Srácok, ettől lehidaltam.
Ilyen szép bókot addig sosem kaptam.
Kanye Westet meghunyászkodásra késztettem.
Nem hazudok, nagyon felpörögtem.
Százszor megnéztem azt a klipet.
Elküldtem a menedzseremnek. Azt mondtam: „Tedd fel a honlapomra!
A közösségi oldalakra!
Adjunk el pár kibaszott jegyet
Kanye hátszelével!”
Mire a menedzserem: „Anthony, neked totál elmentek otthonról?
Nem tudod, mi a szitu mostanában Kanyéval?”
Azt mondtam, nem.
Komolyan.
Régen nagy Kanye-rajongó voltam,
de mióta keresztény lett, nem igazán foglalkoztam vele.
És a menedzserem azt mondta: „Nos, az elmúlt két hétben
Kanye White Lives Matter pólókat viselt,
és gáz antiszemita szarságokat hadovált.”
Azt mondtam: „Ó!
Akkor szuperkeresztény lett.
Az az őrült seggfej végre végigolvasta az egész könyvet.”
A menedzserem azt mondta: „Ha nagyon akarod,
reklámozhatod magad Kanye klipjével,
de ha megléped,
ejtened kell a horogkeresztes poént. El kell felejtened.
Különben nem a megfelelő rajongókat fogod bevonzani,
és a mostaniak rossz tanulságot vonnak le abból,
amit csinálsz.”
Hát ennyire bírom ezt a poént.
Én ellenzem az eltörléskultúrát.
Köszönöm.
Úgy csináltam, mint egy szar komikus, aki be akar kerülni Rogan show-jába.
A 20 évnyi stand-upozás során
mindig ugyanazokat a kérdéseket kaptam újra és újra.
Messze a legtöbbször azt kérdezik tőlem:
„Anthony, mit gondolsz az eltörléskultúráról?”
„Feldühít?”
„Nem félsz?”
„Mi a véleményed az eltörléskultúráról?”
Egyértelmű leszek.
Én leszarom az eltörléskultúrát.
Azokból a humoristákból van elegem, akik az eltörléskultúra miatt rinyálnak.
Nem olyan nehéz ez. Tedd a dolgod!
A humoristák elvileg utánozhatatlanul menő arcok.
Én ezt tudom, mert van egy kibaszott tükröm.
Az eltörléskultúra nem ijesztő.
Még csak nem is érdekes.
És semmiképpen nem újdonság.
Egyetemista koromban volt egy őrült professzorom.
Megkérte a diákjait, hogy írjanak öngyilkos búcsúlevelet.
Aztán ezeket felolvasta az évfolyam többi tagjának.
Amint ezt a szülők megtudták, a fickót azonnal kirúgták.
És én voltam az egyetlen, aki kiállt mellette.
Mert szórakoztatóvá tette a matekot.
És igen, említettem Joe Rogant.
Ne értsetek félre!
Kedvelem Joe-t. Joe a haverom. Joe jó fej.
De ha hallgatod a podcastjét, egy kibaszott lúzer vagy.
A sógorom Joe Rogan legnagyobb rajongója.
Egy epizódot sem hagy ki.
Szerinte négy óra nem elég hosszú.
De a sógorom Joe Rogan célközönségébe tartozik.
A sógorom az összeesküvés-elméletek híve.
Eszement összeesküvéselmélet-hívő.
A sógorom számára kizárt, hogy szervdonor legyen,
mert szentül hiszi, hogy ha balesetet szenvedsz,
és a mentősök látják, hogy szervdonor vagy,
nem próbálják majd megmenteni az életedet,
mert a szerveidet valaki másnak akarják majd adni.
Ez kész őrület, de nem vitatkozhatok vele.
Mivel mentős.
Egy másik kérdés, amit milliószor hallottam a 20 év során:
„Anthony, melyik a kedvenc vicced, amit valaha írtál?”
Ez könnyű. Az első.
Húsz éve, amikor ezt elkezdtem,
a semmiből indultam.
Egy senki voltam.
Jártam Los Angeles open mic dumaestjeit,
morcos open mic-os humoristáknak adtam elő,
akik nem reagáltak semmire.
Próbáltam megtalálni a stílusomat. Lehetek én jó ebben?
Megélnék belőle? Ez így ment egy ideig.
Mígnem egy este elmentem egy kávézóba,
ahol először benyögtem ezt a poént. Megváltoztatta az életemet.
Így szólt: „Srácok, a barátnőm imádja a csokit.
Mindig csokit eszik,
és azzal szokott viccelődni, hogy csokifüggő.
»Ne is engedj a csoki közelébe! Totál függő vagyok.«
És ez nagyon idegesítő.
Ezért egy nap beültettem a kocsiba, elvittem a belvárosba,
és rámutattam egy crackfüggőre: »Látod ezt, drágám?
Te miért nem vagy ilyen sovány?«”
Sosem felejtem el, amikor ezt először mondtam el
egy rakás morcos open mic-os humoristának,
aki sosem reagáltak semmire,
és az egész helyiség felhördült: „Óóóh!”
Gondoltam: „Kibaszott nagy sztár leszek.”
Aztán persze pár évvel később megtörtént a nagy áttörés,
és tolhattam némi leégetést.
Égettem én Donald Trumpot,
Charlie Sheent, Roseanne Barrt, a nagy neveket.
Még mindig sokszor kérdezik: „Anthony, ki volt a kedvenced?”
Charlie Sheen.
De nem Charlie Sheen miatt.
Charlie Sheent pont leszartam.
Pár nappal a leégetőshow előtt otthon írtam a poénokat.
Felhívtak a tévécsatornától.
Azt mondták: „Anthony, tudom, már csak pár napod van írni,
de Mike Tysont is beszerveztük a show-ba.
Tudnál írni pár poént Mike Tysonról?”
Két nappal később
besétáltam a leégetőshow-ra 100 viccel a tarsolyomban Mike Tysonról.
Hú, de izgatott voltam!
És amint leültem, odajött a fickó a csatornától:
„Anthony, csak hogy biztos legyek benne,
ugye nincs Mike Tysonnal kapcsolatos erőszakolós vicced?”
Mondom: „Miért?”
Azt mondja „Szinte képtelenség volt
Mike Tysont rávenni, hogy eljöjjön egy tévés leégetőshow-ba.
Meg kellett ígérnünk neki, hogy nem lesz erőszakolós poén.”
Mondom: „Ugyanarról a Mike Tysonról beszélünk?”
Elkezdődött a leégetőshow.
Álltam a pódiumon. Pörgött a film.
Ezen a ponton egy viccem se volt róla.
És ez rohadtul idegesített.
De a szemem sarkából láttam, hogy Mike Tyson ott ül a színpadon.
Mike korábban ivott.
Szívott is valamit. Mike mindenen röhögött.
Mike olyan viccekre is reagált, amik nem is róla szóltak.
Mike Tyson
soha nem mulatott ilyen jól.
Gondoltam: „Miért ne?
Megereszthetek egyet.”
Azt mondtam: „Szerintem Mike Tyson legnagyobb problémája,
hogy sosem volt egy erős férfi példaképe.
Mike apja nagyon korán elhagyta a családját,
miután Mike megerőszakolta őt.”
Amint elmondtam ezt a poént…
Amint elmondtam ezt a poént, már meg is bántam.
Rettegtem.
Ránéztem Mike Tysonra, hogy most nekem fog-e esni.
Vajon meghalok?
És láttam, hogy Mike hátraveti a fejét,
és azt mondja: „Ha! Jól leoltott, Charlie!”
Srácok, a 20 évnyi stand-upozás során
rengeteg híres emberrel találkoztam.
Kábé mindegyiket leszartam.
Kivéve egyet,
és ő Norm Macdonald volt.
Jóval azelőtt, hogy kitaláltam, hogy humorista leszek,
imádtam Norm Macdonaldot.
Kis koromban ő volt a hősöm.
A mai napig ő a hősöm.
Nagyon hosszú ideig nem találkoztam vele.
Aztán pár évvel ezelőtt felhívott az ügynököm.
Azt mondta: „Mit szólnál,
ha a Last Comic Standing új házigazdája lehetnél?”
Azt mondtam: „Hát azt már mi a faszért csinálnám?
Az a műsor egy fostalicska.”
Mire ő: „De idén más lesz.
Idén Norm Macdonald lesz a bíró.
Szeretnél Normmal dolgozni?”
És ott helyben igent mondtam.
Nyolc részt készítettünk el együtt Normmal.
Nyolc estén át egy huzamban nyolcórás felvételeket toltunk.
Az első négy epizód során
egyáltalán nem jöttünk ki Norm Macdonalddal.
Minden este összevesztünk a műsorban,
minden este összevesztünk a színfalak mögött.
Egyszerűen nem bírtuk egymást.
És ez elkeserített.
Ő a hősöm, és csak ezért vállaltam el ezt a melót.
Az első négy epizód során igyekeztem, és keményen dolgoztam az ügyön.
Norm is dolgozott rajta, de közel sem olyan keményen.
De négy epizód után valami egyszer csak bekattant.
Együtt nevettünk. Jól kijöttünk egymással. Erre vágytam.
Miután lement a műsor, Normmal reklámoznunk kellett.
Norm Macdonaldot utoljára
Larry King show-jának színfalai mögött láttam.
Előbb engem interjúvoltak meg, aztán őt.
Mielőtt kimentem, azt mondta:
„Anthony, tudom, hogy nem mindig jöttünk ki jól egymással,
nem mindenben értettünk egyet,
de ha van kedved hozzá, és bízol bennem,
lenne egy vicces ötletem, amiben együttműködhetnénk.”
Mondom: „Istenem, Norm, persze, te vagy a hősöm.
Mondd, mi a terved!”
Azt mondja: „Szerintem poén lenne,
ha ahelyett, hogy a műsort a többi komikusról beszélve promóznánk,
inkább úgy reklámoznánk, hogy nyilvánosan cseszegetjük egymást.”
Azt mondja: „Ne is próbálj vicces lenni,
csak legyél gonosz!”
Mire én: „Tudod, mit, Norm? Menni fog.”
Leülök Larry Kinggel.
Larry azt kérdi: „Anthony, mit gondolsz Norm Macdonaldról?”
Mire én: „Larry, Norm Macdonald egy seggarc.”
És hallottam, ahogy Norm hátul röhög.
Az interjúnak vége, indulok hátra, Norm még mindig röhög.
Azt mondja: „Anthony, ez tökéletes volt! Most ezt figyeld!”
Norm leül Larry Kinggel,
Larry azt kérdi: „Norm, mit gondolsz Anthony Jeselnikről?”
Mire Norm: „Larry,
ő az egyik nagy koponya.”
Sosem voltam még annyira dühös egész életemben.
Hihetetlen, hogy bedőltem neki.
Csodálatos közönség voltatok ma. Ezzel búcsúzom tőletek.
Ez az új zárópoénom.
Ne aggódjatok! Ez transzbiztos.
Egy hónapja egy esküvőn voltam.
Életem legdurvább esküvője volt.
A szertartás után mindenki tolt egy kis ekit.
A menyasszony bevette az ekit. A vőlegény úgyszintén.
A szülők, a nagyszülők,
minden egyes vendég pörgött az ekin.
Ilyet még nem láttam. Teljesen kész volt. Éjfél körül kidőltem.
Másnap reggel egy kibaszott függőágyban ébredtem.
Megkerestem az ifjú párt, mondom: „Hé, srácok,
csináltam tegnap bármi kínosat?”
Mire ők: „Igen,
ekit tettél a puncsba.”
Köszönöm szépen, Milwaukee! Szép estét! Köszönöm!
A feliratot fordította: Büki Gabriella