Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vă mulțumesc că ați venit la spectacol!
În caz că nu știți de ce sunt în turneu,
acum câteva luni s-au împlinit 20 de ani de când fac comedie.
Da. Mulțumesc.
Mulțumesc.
Îmi zice impresarul: „Anthony, 20 de ani e o mare ispravă. Trebuie să sărbătorești.
Dă câteva reprezentații în orașele tale preferate.”
Eu: „Nu, mersi.
Mă duc la Milwaukee.”
Totuși…
Mă bucur să fiu aici.
Am vești excelente.
După 20 de ani de comedie,
weekendul trecut
mi-am perfecționat numărul.
Atenție! Mie mi se părea perfect și înainte.
M-a corectat o spectatoare după spectacolul de sâmbătă.
Sâmbăta trecută am avut spectacol la New York.
După spectacol, mă duceam la mașină.
O tipă din public fuge după mine.
Era să mă doboare.
Cică: „Anthony, gluma cu care ai încheiat azi…
Să știi că e îndoielnică.
Gândește-te bine
și schimb-o.”
Am schimbat-o.
Acum deschid cu ea.
O să vă spun gluma.
O să vă povestesc cum a fost cu tipa.
Și o să reiasă că sunt cel mai tare din parcare.
Acum,
în calitate de comedian,
am o răspundere.
O răspundere pe are o iau în serios.
Răspunderea de a sta în fața unui grup de străini
și de a vă spune părerea mea despre comunitatea trans.
Da, exact.
E obligatoriu acum, scrie în manual.
Mie mi se pare…
Mi se pare că persoanele transgender
sunt noile gravide.
În sensul
nu e niciodată politicos să ghicești.
Oameni buni, credeți-mă pe cuvânt.
Să nu vă pună naiba să ziceți: „Auzi?
În a câta lună ești?”
„Îl păstrezi sau…?”
Să nu faceți asta!
Chiar dacă o nimeriți, e nepoliticos.
Faceți ca mine.
Eu sunt subtil.
Nu întreb.
Dacă vreau să aflu ceva, îți dau de băut.
„Poftim un pahar de burbon!”
Dacă mi se răspunde: „Sunt gravidă în luna a șaptea”,
am șansa să zic: „Doamne, ce bine arăți!”
Dacă persoana acceptă băutura,
e trans.
Evident…
Evident,
asta e glumă de închidere.
Aș putea să plec acum.
Dar tipa asta m-a înhățat și a început să mă dăscălească.
„Dă-mi voie să te întreb
cu ce intenție spui gluma despre persoanele trans?”
„Cu intenția de a face persoanele trans să râdă.”
Vă dați seama? Ar fi epocal.
Tipa zice: „Anthony,
probabil tu nu ești conștient de asta,
dar problema cu gluma ta e că unele persoane trans sunt complexate
de faptul că nu pot face copii,
iar gluma ta
dă de înțeles că opusul gravidei este femeia transgender.
Ar putea fi jignitor.”
Așa este.
Ar putea fi jignitor.
Dar nu din partea mea.
Eu iubesc persoanele transgender.
Simt empatie față de comunitatea trans.
Eu nu sunt trans,
dar și la mine se urlă mereu că am greșit toaleta.
Iubesc persoanele trans. Știți ce urăsc?
Gravidele.
Dă-le dracu' de batoze!
Să nu mai fie lăsate să practice sportul!
Ascultați, eu recunosc.
Recunosc că în clipa aia m-am deșteptat.
Până să mă înhațe tipa aia, nu știam că persoanele transgender
le urăsc pe gravide la fel ca mine.
Mi-a crescut respectul.
Dacă avem în sală persoane transgender jignite de prima mea glumă,
vă mai spun una
pe care am scris-o numai pentru voi.
Săptămâna trecută am văzut o gravidă lovită de autobuz.
Eu numesc asta
o petrecere de dezvăluire a identității.
Voi de ce râdeți?
Nu-i pentru voi gluma.
E doar pentru prietenii mei trans.
Nu-mi plac gravidele, nu-mi plac copiii.
O amică m-a întrebat dacă îi donez spermă pentru bebeluș.
„Nu știu”, zic. „E o decizie importantă.”
Cât are bebelușul?
Pentru cine a întârziat, urăsc copiii.
Ura pentru copii mă definește.
Mă miră o chestie.
Înaintez în vârstă, iar prietenii și rudele mele încep să facă copii.
Nu-i judec.
Să se pișe pe viață.
Mă miră faptul că oamenii ăștia îmi trimit poze cu copiii lor.
„Anthony va vrea să vadă asta.” Trimis. Nu vreau să văd asta.
Singurul caz în care mă bucur că-mi apare un copil pe telefon
e când e dat dispărut, altfel…
Altfel, nu îmi dați speranțe!
Înainte mă făceam că nu văd mesajele astea de la prieteni și nu răspundeam.
Apoi a născut soră-mea.
S-a supărat pe mine.
„Pe bune, Anthony? Nu răspunzi?
N-ai nimic de zis despre frumusețea asta de nepoțică a ta,
pictând oribil cu degetele?”
Așa că mi-am făcut un plan.
Acum, de fiecare dată când cineva îmi trimite poză cu copilul,
am un răspuns stas.
„Mersi.
O păstrez pentru mai târziu.”
Are efect.
Luați-vă după mine. Merge.
N-am mai vorbit cu soră-mea de un an. E marfă.
Ca mulți oameni, am petrecut pandemia încuiat în casă.
O luam razna uitându-mă pe pereți. M-am apucat să cumpăr tâmpenii pe net.
Cică să-mi redecorez apartamentul.
Sunt nul la design interior.
Dar știu ce îmi place.
Am intrat pe eBay și am plătit 500 $
pe un sicriu de copil.
Mi-am zis că o să fie marfă, e vintage.
Ți-l pui în sufragerie,
ai despre ce conversa.
Ca pentru multe lucruri cumpărate online în pandemie, îmi pare rău acum.
Mi-a sosit într-un final coletul.
Gol.
Oameni buni!
Atât de mult urăsc copiii.
Nu mai pot să vorbesc cu copiii.
Vine nepotu-miu la mine.
Zice: „Nenea Anthony, s-a luat un copil de mine la școală.”
Zic: „Nu înghiți așa ceva!
Sparge-i nasul! Să vezi cum te lasă în pace.”
Cică: „Unchiule,
asta e masculinitate toxică.”
Ei, n-aveam de gând să înghit așa ceva.
Ați venit să vă distrați sâmbătă seară. Știu ce vreți.
Să vorbiți despre politică. Hai!
Vă spun eu ce e greșit în țara asta.
Vă spun eu ce e greșit în Statele Unite ale Americii.
În țara asta trebuie să ai 16 ani ca să conduci mașina.
Are sens.
Dar trebuie să ai 18 ani ca să fii considerat adult, să poți vota.
Asta e aiurea.
Dacă ai destui ani și destulă maturitate cât să conduci în siguranță pe străzi,
eu ar trebui să am voie să mă culc cu tine.
Nu-i așa?
În fine…
Doar atât e greșit în țara asta.
Weekendul ăsta se fac 18 luni de când sunt în turneu.
Străbătând țara 18 luni cu glumele astea, cel mai mult mi-a plăcut
să spun această ultimă glumă în sud.
Am învățat multe
despre măreața noastră nație.
Chiar la începutul turneului, acum 18 luni,
am avut spectacol în Alabama.
Am spus gluma asta.
Se ridică unul din sală:
„Mă scuzi,
dar vârsta consimțământului în Alabama e 16 ani.
Trebuie să modifici.”
Zic: „Zău?
Voi trebuie să modificați.”
După câteva săptămâni, am avut spectacol în Mississippi.
Le-am spus gluma, apoi le-am povestit despre Alabama.
Se ridică unul din sală și zice: „Aici, vârsta consimțământului e 14 ani.”
Zic: „Mânca-ți-aș!”
E perfect.
Asta aveau în cap părinții patriei.
Un amic de-al meu lucrează la FBI.
Se dă drept fată de 12 ani.
Intră pe internet și vorbește toată ziua cu pedofili.
Nu știu ce face la FBI, dar precis…
Noua chestie de care tot aud în ultima vreme
e dependența de pornografie.
Oriunde mă întorc, cineva se plânge că e dependent de pornografie.
Eu, nu.
Eu sunt stăpân pe situație.
Acum câteva luni, eram la o întrunire de familie.
Mare întrunire. Tot neamul Jeselnik e prezent.
În prima seară,
eram toți într-o sală uriașă de bal, luând cina împreună în familie.
Se ridică vărul meu.
Are 15 ani.
Cică are un anunț de făcut.
„Vreau să vă spun că sufăr de dependență de pornografie.
E groaznic.
Dar mă străduiesc să o depășesc.”
Nimeni din familie nu știe ce să spună.
Generații de Jeselnici se uită țintă înainte,
încercând să mănânce.
M-am ridicat eu.
Zic: „Măi…
Putem să ne uităm la altceva.
Pot să dau pe meci dacă vrei.
Dar când ne vom mai strânge noi așa?”
Eu nu sunt dependent de pornografie. Mă uit numai cât e sănătos.
Am preferințe.
Eram într-un bar zilele trecute.
Actrița mea preferată din toate timpurile stătea singură la capătul tejghelei.
Nu mi-a venit să cred.
L-am chemat pe barman: „Mai adu-mi o bere.
Și o vezi pe fata aia?
N-are ce căuta aici. Are 13 ani.”
De regulă, în punctul ăsta începe lumea să se vocifereze.
„Anthony, de ce ai atâtea glume cu maltratarea copiilor?
Și de ce le zici pe toate la început?”
Aici trebuie să fac o pauză
și să explic conceptul de umor macabru.
Eu fac haz de necaz.
Umorul macabru înseamnă să râzi de lucrurile prea cumplite,
care altfel te-ar distruge.
Acum câteva luni am citit în ziar un articol
despre un preot din orașul meu, arestat pentru acte sexuale cu un băiat de altar,
chiar la biserica unde am fost și eu băiat de altar.
M-am îngrozit. Putea să mi se întâmple mie.
Dacă mă făceam preot.
Ne distrăm.
Mă mândresc că nu am plătit în viața mea să fac sex cu o prostituată.
Fiți atenți ce vă spun.
Se înfurie ca naiba.
Un lucru îmi place la Milwaukee.
Un singur lucru îmi place la Milwaukee.
Pare un loc neprimejdios.
Poate vouă nu vi se pare, dar comparat cu Los Angeles, unde stau eu, e paradis.
Cartierul meu s-a dus pe copcă în ultimii ani, a devenit periculos.
O vecină își plimba câinele. I-a fost furat sub amenințarea armei.
Acum e câinele meu.
Îmi place Milwaukee. Îmi place să dau spectacol aici.
E un oraș cu tradiție în domeniul comediei.
Da.
Orașul ăsta mă înveselește.
Și aveam nevoie.
Sunt cam abătut de la o vreme.
Mi-a murit o prietenă.
Stupid.
S-a dus la spital să se opereze la cerere.
O operație simplă de micșorare a sânilor. N-a supraviețuit operației.
A murit pe masa de operație.
În ceea ce mă privește.
Gluma asta provoacă tot felul de reacții.
Dacă n-ați râs, nu-i nimic.
Dar ce naiba știți voi?
Eu fac asta de 20 de ani.
Sincer, habar n-aveam că s-au făcut 20 de ani până nu mi-a zis impresarul.
Nu priveam borna de 20 de ani ca pe un țel de atins.
Nu defineam succesul prin longevitate.
Defineam succesul prin cât a trecut
de când nu mai am colocatari.
Ăsta-i adevărul. Nu mai am coleg de apartament de 15 ani.
Am 45 de ani. Nu mă dau mare.
Ultimul cu care am stat avea înregistrări
cu toate persoanele cu care se culcase la noi în apartament.
Da. E o trădare a încrederii.
Dar a fost hazliu.
Tipul habar n-avea.
Altă măsură a succesului artistic este cât a trecut de când nu mai sunt angajat.
Din nou, 15 ani.
Nu mi-a plăcut deloc pe unde am lucrat.
Imaginați-mă pe mine la serviciu acum 15 ani.
La o firmă, cineva îmi tot fura pachetul.
Îmi fura pachetul în fiecare zi, deși îmi scriam clar numele pe el.
Bănuiam eu cine e făptașul, dar nu aveam dovezi.
Într-o zi, înainte de muncă, am pisat un flacon întreg de laxative.
Ajungea să schilodești un om.
Le-am pus în mâncare
și am așteptat până s-a ridicat unul să se ducă la baie.
De cum a plecat,
m-am căcat pe tot biroul lui.
M-au dat afară de la mai toate firmele.
De la toate, de fapt.
Mai puțin de la ultima.
Ultima dată am lucrat
într-un bloc uriaș, lugubru, de birouri corporatiste.
Mi-am dat demisia la jumătatea zilei,
după ce am văzut o sexagenară
pășind din neatenție în puțul liftului, căzând 30 de etaje în gol și murind.
Mi-am luat tălpășița.
A fost ultima mea zi ca depanator de ascensoare.
După 20 de ani de stand-up comedy, mi s-a cam luat de deplasări.
Eu spun că spectacolul îl țin pe gratis, voi mă plătiți să mă deplasez.
E foarte valabil în seara asta.
Acum două seri am luat avionul de la New York spre Milwaukee.
Un zbor de două ore și jumătate, direct. Ar trebui să fie ușor.
Urc în avion.
Femeia de lângă mine ținea în poală un câine de 45 kg făcut covrig.
Zic: „Nu vă supărați,
dar ce mama mă-sii e asta?”
Aia își dă ochii peste cap.
Cică: „E animalul meu de sprijin emoțional.
Am adeverință de la doctor.”
„Adeverință? Chiar ai nevoie de un animal de sprijin emoțional la zborul ăsta?”
Și ea cică: „Nu.”
Am simțit că îmi explodează capul.
Nu-mi plac oamenii care abuzează sistemul.
E un zbor scurt. Am stat cu ea de vorbă.
Raportez cu bucurie că, până am aterizat, a avut nevoie de câinele ăla afurisit.
Călătoria cu avionul a devenit ceva neplăcut în ultimii ani.
Cunoscuții mei care călătoresc frecvent cu avionul au câte un truc.
Fiecare are o găselniță care să-i ușureze zborul.
Sunt prieten cu un cuplu căsătorit bogat. Milionari, cu șase copii în total.
Pleacă în tot felul de vacanțe exotice.
Găselnița lor este ca familia să călătorească cu două avioane.
Astfel, dacă se întâmplă ce-i mai rău și se prăbușește un avion,
au scăpat de copii.
Ca să fiu sincer cu voi…
Sincer vorbind,
nu am prieteni căsătoriți.
Aveam.
Aveam mulți prieteni căsătoriți.
Dar toți prietenii mei căsătoriți au divorțat în ultimii doi ani. Toți.
Și am observat ceva.
Toate divorțurile prietenilor mei aveau ceva în comun:
infidelitatea
și pe mine.
Fiți atenți!
Ați fost minunați până acum. Îmi pare rău să vă fac asta.
Următoarea glumă va depăși inteligența multora.
Nu-i nimic, v-o explic.
La urma urmei, nu astea sunt glumele cele mai mișto?
Pesemne că mama lui Sigmund Freud era bună în draci.
Mulți ați râs să dați bine la cameră. Vă explic.
Doctorul Sigmund Freud…
Cel mai vestit psihanalist din istorie.
Teoria care i-a adus faimă
e că orice băiat vrea să-și omoare tatăl
și să facă sex cu mama lui.
Imaginați-vă!
Imaginați-vă ce sexy era maică-sa…
dacă colegii i-au spus: „Dă la tipar!”
Eu aveam 14 ani
când mi-am surprins părinții făcând sex.
E un moment important pentru un puști.
Când îți dai seama că părinții tăi nu sunt doar mama și tata.
Sunt și swingeri.
M-a marcat emoțional.
Nu voi uita niciodată. Nu voi uita nici balul absolvenților.
Aveam 18 ani la balul absolvenților.
Eram acasă, îmi puneam smochingul, când a intrat taică-miu în cameră.
Mi-a dat un prezervativ.
Mi l-a strecurat în palmă. Scârbos la culme!
Apoi m-a privit în ochi și mi-a zis: „Anthony, vrei să mă întrebi ceva?”
„Da, tată.
Ai vreunul nedesfăcut?”
Era ciudat taică-miu.
Și tații voștri sunt ciudați.
Când ești mic, nu-ți dai seama ce ciudați sunt părinții tăi.
Te prinzi când mai crești.
Când eram mic, în fiecare an de ziua mea, tata mă ducea în bucătărie,
mă lipea de perete și făcea un mic semn,
ca să-mi măsoare grosimea.
Poate asta m-a lăsat cu sechele, nu știu.
Mie mi se pare că sunt destul de normal.
Deși mă apucă pandaliile când mi se vorbește despre sex.
Luam prânzul cu un prieten care-mi zice:
„Am probleme cu ejacularea precoce.”
Fac: „Da?
Ce ar fi să vorbești despre baseball?”
Face: „Vrei să zici să mă gândesc la baseball?”
Eu: „Mi se rupe la ce te gândești,
doar nu-mi vorbi de ejacularea ta precoce.”
În copilărie,
eram la concurență cu fratele meu.
Am sărit calul la un moment dat.
Frate-miu mai mic s-a dus în curte,
i-a scos zgarda câinelui meu și l-a lăsat să fugă de acasă.
Așa că i-am otrăvit peștele.
Am câștigat eu.
A doua zi mi-am găsit câinele,
i-am pus zgarda și l-am adus acasă.
Dar frate-miu
a murit de la somonul ăla.
Da, e blană.
Anul trecut, ai mei și-au pierdut toți banii într-o schemă piramidală.
Logic, au venit la mine,
fiul lor bogat și realizat.
M-au întrebat de ce am făcut asta.
Ai mei nu prea aveau bani când eram mic.
Tata era pompier voluntar.
Știți ce e un pompier voluntar?
E exact ca un pompier obișnuit,
doar că fiul tău nu te respectă.
Mama trece prin momente grele.
A apucat-o paranoia la bătrânețe.
Nu doarme noaptea de frică.
Mă sună în fiecare seară la culcare.
Se văicărește cu orele.
Îi e prea frică să adoarmă în propria casă.
Așa că, după luni întregi,
ca să mă lase în pace,
i-am cumpărat o armă.
Acum îi e frică din cauza asta.
Zice: „Anthony, ce e cu tine?
Nu știi că cine ține arme în casă
e de două ori mai probabil să fie împușcat la domiciliu?”
Zic: „Mamă,
mă bazez pe asta.”
Uitați ce, poate…
Poate
sunt prea dur.
Și eu mai am probleme cu somnul.
Deunăzi stăteam întins în pat și mă chinuiam să adorm.
M-am uitat pe geam ore în șir.
Jur
că mi-am văzut vecinul omorându-și nevasta în bucătărie
și aruncând cadavrul în saci de gunoi.
Mă tem că urmez eu.
Nu cred că m-a văzut,
dar precis m-a auzit aplaudând.
Acum vă zic o glumă care-mi place mult.
Vărul meu Randy e poate cel mai prost om pe care l-am cunoscut vreodată.
Bătut în cap.
Vine la mine, cică fii atent ce tatuaj mi-am tras!
„E simbolul japonez pentru mișto.”
„Nu, Randy.
E o svastică.
Dă-o-n spanac, că știe toată lumea.
Toată lumea știe
că ăla e simbolul german pentru mișto.”
Îmi place mult gluma asta.
Uitați cât de mult îmi place…
Deschideam cu ea.
La începutul turneului, acum 18 luni,
Kanye West a venit la spectacolul meu.
Habar n-aveam că e în sală.
Am aflat a doua zi, când Kanye a fost invitat la un podcast
și a zis: „Aseară m-am dus să-l văd pe Anthony Jeselnik.
Deschide cu o glumă atât de tare,
încât mi-am dat seama că eu n-am haz.”
M-a dat pe spate.
În viața mea n-am primit compliment mai mișto.
Eu l-am smerit pe Kanye West.
Nu vă mint, m-am înflăcărat.
Am văzut clipul de 100 de ori.
I l-am trimis impresarului: „Pune-mi-l pe site.
Pune-l pe rețele.
Hai să vindem niște bilete
cu ajutorul lui Kanye.”
Impresarul cică: „Anthony, te-ai scrântit la cap?
Nu știi ce face Kanye în ultima vreme?”
Am zis nu.
Sincer.
Eram mare fan Kanye,
dar mi-am pierdut interesul când a devenit creștin.
Impresarul zice: „De două săptămâni, ca să nu mergem mai departe,
Kanye poartă tricouri cu «Viețile albilor contează»
și îndrugă bazaconii antisemite.”
Zic: „O!
A devenit super creștin.
Țăcănitul ăla a terminat în sfârșit cartea.”
Impresarul zice: „N-ai decât să-ți faci reclamă cu clipul lui Kanye.
Dar atunci
trebuie neapărat să renunți la gluma cu svastica.
Altfel vei atrage fanii nepotriviți,
iar fanii actuali vor trage învățăminte greșite din ce faci.”
Atât de mult îmi place gluma.
Sunt împotriva culturii anulării.
Mersi.
Am imitat un comic de căcat care vrea să ajungă în podcastul lui Rogan.
De 20 de ani de când fac comedie, mi se pune întruna o întrebare.
Întrebarea care mi se pune cel mai des e: „Ce crezi despre cultura anulării?
Nu te enervează? Nu te sperie? Ce părere ai despre cultura anulării?”
Voi fi clar.
Mi se fâlfâie de cultura anulării.
Ce nu mai suport sunt comicii care se plâng de cultura anulării.
Nu-i așa de greu. Fă-ți treaba.
Comicii ar trebui să fie niște șmecheri fără egal.
Știu, fiindcă am dracului oglindă.
Cultura anulării nu e de speriat.
Nu e interesantă.
Și în niciun caz nu e nouă.
În liceu am avut un profesor trăsnit.
Punea toți elevii să-și scrie biletul de adio.
Apoi citea biletele cu voce tare în fața clasei.
Când au prins de veste părinții, a fost concediat pe loc.
Doar eu i-am luat apărarea.
Mă distram la orele lui de matematică.
Da, l-am pomenit pe Joe Rogan. Să nu mă înțelegeți greșit.
Îmi place de Joe. E prietenul meu. E băiat bun.
Dar, dacă îi asculți podcastul, ești fraier cu spume.
Cumnată-miu e mare fan Joe Rogan.
Nu pierde niciun episod.
Crede că patru ore nu sunt suficiente.
Dar cumnată-miu face parte din publicul-țintă.
Cumnată-miu e conspiraționist.
Un conspiraționist țăcănit.
Cumnată-miu refuză să se facă donator de organe.
Susține sus și tare
că, dacă faci accident și ambulanțierii văd că ești donator de organe,
nu vor încerca să te salveze.
Ca să-ți ia organele și să salveze pe altul.
E aberant, dar nu-l pot contrazice.
E ambulanțier.
Altă întrebare care mi s-a pus de un milion de ori este:
„Care îți place mai mult din glumele tale?”
Simplu, prima.
Acum 20 de ani eram un neica nimeni în comedie.
Mă duceam la serile amatorilor
și îmi făceam numărul în fața unor comici amatori blazați.
Îmi căutam vocea. M-oi descurca? Oi putea trăi din asta? A durat ceva.
Până într-o seară,
când, într-o cafenea, am spus prima dată gluma asta.
Mi-a schimbat viața.
Am zis: „Iubita mea se dă în vânt după ciocolată.
Se îndoapă cu ciocolată
și glumește că e dependentă de ciocolată.
«Ascunde ciocolata! Sunt dependentă.»
Mă enervează.
Într-o zi, am urcat-o în mașină și am dus-o în centru.
I-am arătat un dependent de crack. «Îl vezi pe ăsta, iubito?
De ce nu ești și tu așa costelivă?»”
N-am să uit cum am spus gluma asta prima dată
în fața unei săli pline de comici blazați, pe care nu-i mișca nimic.
Și toată sala a făcut: „Uuu!”
Mi-am zis că o să ajung departe.
După vreo doi ani mi-a surâs norocul și am avut șansa să fac nițică bășcălie.
De Donald Trump, de Charlie Sheen, de Roseanne Barr, de toți barosanii.
Lumea mă întreabă și azi care mi-a plăcut mai mult.
Charlie Sheen.
Nu din cauza lui Charlie Sheen.
Mi se rupe de Charlie Sheen.
Cu câteva zile înainte de caterincă, scriam glume acasă.
Mă sună de la televiziune.
„Anthony, știu că mai ai doar câteva zile să scrii.
L-am băgat și pe Mike Tyson pe scenă.
Poți să scrii câteva glume și despre el?”
După două zile
m-am prezentat la emisiune cu o sută de glume despre Mike Tyson.
Trepidam.
Numai ce mă așezasem și vine la mine un angajat:
„Anthony, voiam să verific.
Nu ai glume despre violul lui Mike Tyson, nu?”
Zic: „De ce?”
El: „Abia l-am convins pe Mike Tyson să se lase luat în balon la televizor.
I-am promis că nu vor fi glume despre viol.”
„Vorbim despre același Mike Tyson?”
Începe caterinca.
Sunt la microfon. Camerele filmează.
Am zero glume despre Mike Tyson.
Și sunt plin de draci.
Dar îl văd cu coada ochiului pe Mike Tyson pe scenă.
Mike a băut.
Mike a fumat. Mike râde la orice.
Mike răspunde la glume care nu sunt despre el.
Mike Tyson se distra copios.
Mi-am zis, știi ceva?
Pot să zic una.
Zic: „Cred că marea problemă a lui Mike Tyson
e că nu a avut un model masculin puternic în copilărie.
Tatăl lui Mike a dat rapid bir cu fugiții
după ce l-a violat Mike.”
De îndată ce am spus gluma…
De îndată ce am spus gluma, m-am căit.
Îmi era frică.
M-am uitat la Mike. Vine să-mi facă de petrecanie? Mi-a sunat ceasul?
Mike Tyson și-a dat capul pe spate.
„Ha, ha, ha! Ți-a zis-o, Charlie!”
În 20 de ani de comedie, am cunoscut foarte multe vedete.
Nu m-am sinchisit de nimeni.
Cu excepția unuia: Norm Macdonald.
Îl veneram pe Norm Macdonald de dinainte să-mi treacă prin cap să mă fac comic.
Era eroul meu în copilărie.
E eroul meu și azi.
Nu l-am cunoscut multă vreme.
Acum vreo doi ani, mă sună impresarul.
„Ți-ar plăcea să prezinți emisiunea Last Comic Standing?”
Zic: „De ce dracu' aș face așa ceva?
E o emisiune de rahat.”
Zice: „Anul ăsta o să fie altfel.
Norm Macdonald va fi în juriu.
Ți-ar plăcea să lucrezi cu Norm?”
Am acceptat pe loc.
Eu și Norm am făcut opt episoade împreună. Opt seri, a câte opt ore de filmare.
Primele patru episoade nu m-am înțeles deloc cu Norm Macdonald.
Ne contram în fiecare seară, în direct și în culise.
Nu ne plăceam și pace!
Muream de oftică. E eroul meu, singurul motiv pentru care am acceptat.
Primele patru episoade am muncit pe brânci.
A muncit și Norm, dar nici pe departe așa din greu.
După patru episoade, cine știe de ce, s-a produs un declic.
Eu și Norm râdeam împreună. Ne înțelegeam. Era tot ce îmi doream.
La terminarea emisiunii, a trebuit să-i facem reclamă.
Ultima dată l-am văzut pe Norm Macdonald în culise la Larry King.
Eu intram primul, apoi Norm.
Când să intru, Norm zice: „Anthony, nu ne-am înțeles noi mereu.
Ne-am și contrazis.
Dacă ești dispus și ai încredere în mine,
m-am gândit că am putea face o chestie hazlie.”
Zic: „Normal că am încredere. Ești eroul meu. Ce vrei să facem?”
Zice: „Ar fi mișto
dacă, în loc să vorbim despre alți comici,
am face reclamă emisiunii insultându-ne public unul pe altul?”
Zice: „Nu te strădui să ai umor.
Doar fii rău.”
Zic: „Știi ceva, Norm? Cred că pot să fac asta.”
Mă așez în fața lui Larry King.
Larry zice: „Ce părere ai despre Norm Macdonald?”
Zic: „Larry, Norm Macdonald e o jigodie.”
Îl auzeam pe Norm râzând în culise.
Termin interviul, mă duc în culise, Norm încă râdea.
Zice: „A fost perfect.
Acum fii atent!”
Norm se așază în fața lui King.
Larry King zice: „Norm, ce crezi despre Anthony Jeselnik?”
Norm zice: „Larry,
e mare de tot.”
Rar m-am înfuriat mai rău ca atunci.
Am pus botul.
Ați fost minunați. Vă las cu următoarea glumă.
E noua mea glumă de încheiere. N-are a face cu persoanele trans.
Acum vreo lună, am fost la o nuntă.
Cea mai ușchită nuntă.
După ceremonie, toți nuntașii au luat ecstasy.
Mireasa a luat ecstasy. Mirele a luat ecstasy.
Părinții. Bunicii. Toți, până la unul, au luat ecstasy.
N-am mai văzut așa ceva.
Pe la miezul nopții mi s-a rupt filmul. M-am trezit dimineață într-un hamac.
M-am dus la mire și la mireasă: „Auziți? Am făcut ceva aiurea aseară?”
Cică: „Da.
Ai pus ecstasy în punci.”
Mulțumesc, Milwaukee! O seară frumoasă!
Subtitrarea: Steliana Palade